ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

30 липня 2025 року 	м. Дніпро	справа № 160/34543/24	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача:  Шальєвої В.А.
суддів:                           Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,     
розглянувши в порядку письмового провадження у м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду в м. Києві на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2025 року (суддя Голобутовський Р.З.) в справі №160/34543/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, 
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі - ГУ ПФУ) про:
визнання протиправним та скасування рішення №046850016379 від 17 вересня 2024 року про відмову у призначенні йому пенсії за віком;
зобов`язання зарахувати до страхового стажу період роботи з 20 серпня 1985 року по 10 січня 1986 року, з 24 січня 1986 року по 29 квітня 1987 року, з 05 травня 1987 року по 20 січня 1992 року, з 10 лютого 1992 року по 07 квітня 1993 року, з 02 травня 1993 року по 29 лютого 2000 року, 22 травня 2003 року по 17 листопада 2003 року та призначити пенсію за віком з дати звернення, тобто з 02 вересня 2024 року.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2025 року позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про відмову ОСОБА_1 в призначені пенсії за віком №046850016379 від 17.09.2024 в частині не зарахування ОСОБА_1 до страхового стажу періодів роботи з 24.01.1986 по 29.04.1987, з 05.05.1987 по 31.12.1990, з 01.01.1992 по 20.01.1992, з 10.02.1992 по 07.04.1993, з 02.05.1993 по 31.12.1997, з 01.01.1999 по 29.02.2000, а також періоду отримання ним матеріальної допомоги по безробіттю з 22.05.2003 по 17.11.2003.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу період роботи з 24.01.1986 по 29.04.1987, з 05.05.1987 по 31.12.1990, з 01.01.1992 по 20.01.1992, з 10.02.1992 по 07.04.1993, з 02.05.1993 по 31.12.1997, з 01.01.1999 по 29.02.2000, а також період отримання ним матеріальної допомоги по безробіттю з 22.05.2003 по 17.11.2003.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення, ухваливши нове про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.
Зазначає, що за наданими до заяви документами про стаж (довідка про присвоєння ідентифікаційного номеру, трудові книжки, диплом, військовий квиток, довідка про стаж) загальний страховий стаж позивача складає 21 рік 8 місяців 26 днів.
Не враховано до стажу періоди роботи у колгоспі з 20.08.1985 по 10.01.1986, з 24.01.1986 по 29.04.1987, з 05.05.1987 по 20.01.1992, з 10.02.1992 по 07.04.1993, з 02.05.1993 по 29.02.2000 (відсутня інформація про кількість відпрацьованих днів) згідно з довідкою від 03.09.2024 №К-62 1986 рік (по батькові зазначено скорочено), отримання матеріальної допомоги по безробіттю з 22.05.2003 по 17.11.2003 (до страхового стажу зараховується період отримання матеріальної допомоги у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації). 
Крім того, не надано довідку про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України не відповідає Додатку 6 до постанови Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 413 (зі змінами згідно постанови Кабінету Міністрів України від 22.08.2023 №887)».
Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії за віком як учаснику бойових дій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Справа судом розглянута без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 10.09.2024 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону №1058-IV. 
17.09.2024 Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві розглянуто заяву позивача за принципом екстериторіальності та прийнято рішення №046850016379 від 17.09.2024, яким відмовлено ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком як учаснику бойових дій відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”.
У рішенні зазначено, що за доданими документами загальний страховий стаж позивача складає 21 рік 8 місяців 26 днів. Не враховано до стажу періоди роботи у колгоспі з 20.08.1985 по 10.01.1986, з 24.01.1986 по 29.04.1987, з 05.05.1987 по 20.01.1992, з 10.02.1992 по 07.04.1993, з 02.05.1993 по 29.02.2000 (відсутня інформація про кількість відпрацьованих днів), згідно довідки від 03.09.2024 №К-62 1986 рік (по батькові зазначено скорочено), отримання матеріальної допомоги по безробіттю з 22.05.2003 по 17.11.2003 (до страхового стажу зараховується період отримання матеріальної допомоги у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації).
Крім того, оскаржуваним рішенням вказано про те, що ОСОБА_1 не надано довідку про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України не відповідає Додатку 6 до постанови Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 №413 (зі змінами згідно постанови Кабінету Міністрів України від 22.08.2023 №887).
Згідно з відомостями, які містяться у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 від 04.12.1984, позивач в період 20.08.1985 – 10.01.1986 працював шофером у колгоспі “ім. 21 з`їзду КПРС”.
Відповідно до записів трудової книжки НОМЕР_2 від 01.02.1986 позивач в період 24.01.1986 – 29.04.1987 працював у колгоспі “Жовтнева революція”; в період 05.05.1987 – 20.01.1992 працював у колгоспі “ім. 21 з`їзду КПРС”; в період 10.02.1992 – 07.04.1993 працював у колгоспі “імені Енгельса Новопокровського району Луганської області”; в період 02.05.1993 – 29.02.2000 працював у колгоспі “ім. 21 з`їзду КПРС”.
Вказані записи щодо періодів роботи виконано без перекреслень, виправлень, у чіткій послідовності та відповідності дати, які завірені підписом та печаткою роботодавця з посиланням номери наказів. 
Крім того, відповідно до записів в трудовій книжці НОМЕР_2 від 01.02.1986 колгоспника у розділі “Трудова участь в громадському господарстві”, зазначено про виконання ОСОБА_1 річного мінімуму трудової участі у громадському господарстві: 1986 – 257 при встановленому мінімумі 257; 1987 - 110 при встановленому мінімумі 110; (міститься запис щодо розрахунку позивача 29.04.1987);? 1987 – 201 при встановленому мінімумі 280; 1988 – 311 при встановленому мінімумі 280; 1989 – 318 при встановленому мінімумі 280; 1990 – 282 при встановленому мінімумі 280; 1992 – 276 при встановленому мінімумі 275; 1993 – 64 при встановленому мінімумі 64; (міститься запис щодо розрахунку позивача);? ?1993 – 214 при встановленому мінімумі 214; 1994 – 333 при встановленому мінімумі 280; 1995 – 316 при встановленому мінімумі 280; 1996 – 240 при встановленому мінімумі 280; 1997 – 280 при встановленому мінімумі 280; 1999 – 287 при встановленому мінімумі 280. 
В графі “Причина, з якої не відпрацьовано мінімум робочих днів” трудової книжки колгоспника містяться позначки про наявність у позивача поважних причин щодо невиконання річного мінімуму трудової участі в громадському господарстві, зокрема за 1987 рік та 1996 рік.
Водночас, записи щодо виконання ОСОБА_1 річного мінімуму трудової участі у громадському господарстві за 1991 та 1998 трудова книжка колгоспника НОМЕР_2 від 01.02.1986 не містить. А також і не містить записів щодо виконання ОСОБА_1 річного мінімуму трудової участі у колгоспі 
“ім. 21 з`їзду КПРС” за період 20.08.1985 – 10.01.1986.
Відповідно до змісту архівної довідки від 03.09.2024 №К-62 міститься інформація про те, що по документах архівного фонду Колгосп “Жовтнева революція” (КСП “Промінь”) в книгах обліку трудового стажу та заробітку колгоспників значиться “ ОСОБА_2 ” - так в документах. За наявними документами працював в 1986 році. Кількість вироблених трудоднів, трудова участь у колгоспному виробництві склала 257 вироблених людино днів при встановленому мінімумі 257. Підставою видачі довідки слугували: ф. №211, оп.№1-ос, спр.№5, книгах обліку трудового стажу та заробітку колгоспників за 1981 - 2000 роки.
Суд першої інстанції, врахувавши, що територіальні управління Пенсійного фонду України мають право запитувати та отримувати відомості, необхідні для виконання покладених на них завдань, а не покладати такий обов`язок на позивача, за наявності належно заповнених періодів трудової діяльності позивача у трудовій книжці серії НОМЕР_2 від 01.02.1986  суд першої інстанції вважав, що у позивача не виникає обов`язку щодо подання уточнюючих довідок, в тому числі і довідки від 03.09.2024 №К-62, а тому будь-які неточності у вказаній довідці не можуть бути підставою для відмови у призначенні пенсії за відсутності страхового стажу, оскільки відповідний страховий стаж підтверджено у трудовій книжці позивача.
Крім того, судом зауважено, що доказів на підтвердження недостовірності записів в довідці від 03.09.2024 №К-62?відповідачем до суду не надано та відповідних доводів не заявлено.
Враховуючи, що за 1991 та 1998 роки, а також за період 20.08.1985 – 10.01.1986 у трудовій книжці позивача відсутні будь-які записи про виконання позивачем встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, суд першої інстанції вважав, що такий період не може бути врахований до страхового стажу позивача, що відповідає правовій позицій Верховного Суду, викладеній в постанові від 12.06.2024 у справі №120/2366/21-а.
Разом з тим, суд першої інстанції вважав, що доводи відповідача щодо не встановлення мінімуму трудоднів за періоди з 24.01.1986 по 29.04.1987, з 05.05.1987 по 31.12.1990, з 01.01.1992 по 20.01.1992, з 10.02.1992 по 07.04.1993, з 02.05.1993 по 31.12.1997, з 01.01.1999 по 29.02.2000 не заслуговують на увагу.
Щодо не зарахування відповідачем до страхового стажу позивача періоду отримання ним матеріальної допомоги по безробіттю з 22.05.2003 по 17.11.2003 суд першої інстанції вказав, що відповідний запис №17-18 міститься в трудовій книжці позивача НОМЕР_2 від 01.02.1986, тому період, протягом якого особа, яка підлягала загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню на випадок безробіття, отримувала допомогу по безробіттю (крім одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності), повинен бути врахований до страхового стажу такої особи.
Оскільки матеріали справи не містять належних доводів на обґрунтування правомірності незарахування пенсійним органом вищенаведеного періоду роботи позивача до загального страхового стажу, а відтак такий період роботи позивача підлягає зарахуванню до загального страхового стажу позивача, а дії пенсійного органу щодо його незарахування протиправними.
Разом з тим, врахувавши, що для призначення пенсії за приписами п. 4 ч. 1 ст. 115 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” для призначення пенсії за вказаною нормою позивач має досягнути 55 років та мати необхідний страховий стаж не менше 25 років.
Зважаючи на те, що матеріалами справи не підтверджено, що позивач є учасником бойових дій, матеріали справи не місять довідку про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, інших доказів, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем правомірно відмовлено позивачеві у цій частині оспорюваного рішення, тому відсутні правові підстави для визнання його в цій частині протиправним та скасування.
Оскільки позивач на час звернення до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії досягнув необхідного віку, проте, на переконання Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, не має необхідного страхового стажу для призначення дострокової пенсії, а також ним не надано довідку про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України не відповідає Додатку 6 до постанови Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 №413 (зі змінами згідно постанови Кабінету Міністрів України від 22.08.2023 №887), суд першої інстанції вважав, що позивач не набув права на призначення дострокової пенсії за віком на підставі п. 4 ч. 1 ст. 115 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, оскільки останнім не підтверджено право для призначення дострокової пенсії, тому відмовив у задоволенні позовних вимог в цій частині.
Здійснюючи апеляційний перегляд справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд визнає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, який слугував підставою для часткового задоволення позову.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 10 вересня 2024 року звернувся до територіального органу Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії за віком відповідно. 
ГУ ПФУ в м. Києві, яким розглянуто заяву позивача за принципом екстериторіальності, прийнято рішення №046850016379 від 17 вересня 2024 року про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком як учаснику бойових дій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
У рішенні вказано, що за доданими документами загальний страховий стаж позивача складає 21 рік 8 місяців 26 днів. 
Не враховано до стажу періоди роботи у колгоспі з 20.08.1985 по 10.01.1986, з 24.01.1986 по 29.04.1987, з 05.05.1987 по 20.01.1992, з 10.02.1992 по 07.04.1993, з 02.05.1993 по 29.02.2000 (відсутня інформація про кількість відпрацьованих днів), згідно довідки від 03.09.2024 №К-62 1986 рік (по батькові зазначено скорочено), отримання матеріальної допомоги по безробіттю з 22.05.2003 по 17.11.2003 (до страхового стажу зараховується період отримання матеріальної допомоги у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації).
Крім того, оскаржуваним рішенням вказано про те, що ОСОБА_1 не надано довідку про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України не відповідає Додатку 6 до постанови Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 №413 (зі змінами згідно постанови Кабінету Міністрів України від 22.08.2023 №887).
ГУ ПФУ в м. Києві оскаржено рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, тому спірним під час апеляційного перегляду справи є правомірність рішення про відмову у призначення пенсії та наявність підстав для зарахування до страхового стажу періоду роботи з 24.01.1986 по 29.04.1987, з 05.05.1987 по 31.12.1990, з 01.01.1992 по 20.01.1992, з 10.02.1992 по 07.04.1993, з 02.05.1993 по 31.12.1997, з 01.01.1999 по 29.02.2000, а також періоду отримання ним матеріальної допомоги по безробіттю з 22.05.2003 по 17.11.2003.
Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України закріплено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Згідно зі статтею 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобов`язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначено Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі – Закон № 1058-IV).
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 115 Закону № 1058-IV право на призначення дострокової пенсії за віком мають військовослужбовці, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейські, які брали участь у бойових діях, в антитерористичній операції в районах її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях в районах їх здійснення та/або безпосередньою участю у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, а також ті, яким встановлено інвалідність внаслідок поранення, контузії, каліцтва, отриманих під час захисту Батьківщини або під час виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), або внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, виконанням інтернаціонального обов`язку чи безпосередньою участю в антитерористичній операції в районах її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях в районах їх здійснення та/або безпосередньою участю у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, дружини (чоловіки), якщо вони не взяли повторний шлюб, і батьки військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейських, які померли (загинули) у період проходження військової служби (виконання службових обов`язків) чи після звільнення із служби, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва, отриманих під час виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків), захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, виконанням інтернаціонального обов`язку чи безпосередньою участю в антитерористичній операції в районах її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях в районах їх здійснення та/або безпосередньою участю у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, особи, яким надано статус учасника бойових дій відповідно до пунктів 20 і 21 статті 6, особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до пунктів 12 та 13 статті 7 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, особи з числа резервістів, військовозобов`язаних і осіб, які входили до складу добровольчого формування територіальної громади, яким надано статус учасника бойових дій відповідно до пункту 19 статті 6, особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до пункту 11 статті 7 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, дружини (чоловіки), якщо вони не взяли повторний шлюб, і батьки, яким надано статус сім`ї загиблих (померлих) Захисників і Захисниць України відповідно до абзаців четвертого і п`ятого частини першої статті 10-1 зазначеного Закону, а також абзацу шостого частини першої статті 10-1 зазначеного Закону з числа членів сімей резервістів і військовозобов`язаних, - після досягнення чоловіками 55 років, жінками - 50 років та за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків і не менше 20 років у жінок.
Відтак, для призначення пенсії на підставі пункту 4 частини першої статті 115 Закону № 1058-IV особа має досягнути 55 років та мати необхідний страховий стаж не менше 25 років.
За визначенням, наведеним у статті 1 Закону № 1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.
За змістом частини першої статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Згідно з частиною другою статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Відповідно до частини четвертої статті 24 Закону № 1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788-ХІІ (далі - Закон № 1788-ХІІ) встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12 серпня 1993 року затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі – Порядок № 637).
Пунктом 1 Порядку № 637 визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Пунктом 3 Порядку № 637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Постановою Ради Міністрів СРСР № 310 від 21 квітня 1975 року «Про трудові книжки колгоспників» (далі - постанова №310) встановлено, що трудова книжка колгоспника є основним документом про трудову діяльність членів колгоспу (пункт 2).
До трудової книжки колгоспника вносяться: відомості про колгоспника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про членство в колгоспі: прийом до членів колгоспу, припинення членства у колгоспі; відомості про роботу: призначення на роботу, переведення на іншу роботу, припинення роботи; відомості про трудову участь: прийнятий у колгоспі річний мінімум трудової участі у громадському господарстві, його виконання; відомості про нагородження та заохочення: нагородження орденами та медалями, присвоєння почесних звань, нагородження та заохочення за успіхи в роботі, передбачені статутом та правилами внутрішнього розпорядку колгоспу, інші заохочення відповідно до чинного законодавства; відомості про відкриття, на які видано дипломи, про використані винаходи та раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди (пункт 5 постанови №310).
Пунктом 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, (далі – Інструкція №58) встановлено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Відповідно до пункту 1.2 Інструкції № 58 трудові книжки раніше встановленого зразка обміну не підлягають.
За змістом пункту 2.4 Інструкції № 58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.
За положеннями пункту 2.6 Інструкції № 58 у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.
Пунктом 2.6 Інструкції № 58 передбачено, що якщо підприємство, яке зробило неправильний або неточний запис, ліквідоване, відповідний запис робиться правонаступником і засвідчується печаткою, а в разі його відсутності - вищестоящою організацією, якій було підпорядковане підприємство, а в разі його відсутності - облархівом, держархівом м. Києва, держархівом м. Севастополя і держархівом при Раді Міністрів Криму.
Відповідно до пункту 4.1 Інструкції № 58 у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.
До 29 липня 1993 року діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах та організаціях, затверджена наказом Державного комітету СРСР з праці та соціальних питань від 20 червня 1974 року № 162, якою встановлені аналогічні вимоги до порядку заповнення трудових книжок.
Згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року №301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання.
За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.
Відтак, обов`язок щодо внесення достовірних та правильних записів до трудової книжки працівника покладається саме на роботодавця.
Як вказано вище, під час апеляційного перегляду справи спірним є питання зарахування до страхового стажу періодів з 24.01.1986 по 29.04.1987, з 05.05.1987 по 31.12.1990, з 01.01.1992 по 20.01.1992, з 10.02.1992 по 07.04.1993, з 02.05.1993 по 31.12.1997, з 01.01.1999 по 29.02.2000, а також періоду отримання ним матеріальної допомоги по безробіттю з 22.05.2003 по 17.11.2003.
За відомостями трудової книжки НОМЕР_2 від 01.02.1986 позивач в період 24.01.1986 – 29.04.1987 працював у колгоспі «Жовтнева революція»; в період 05.05.1987 – 20.01.1992 працював у колгоспі ім. 21 з`їзду КПРС; в період 10.02.1992 – 07.04.1993 працював у колгоспі імені Енгельса Новопокровського району Луганської області; в період 02.05.1993 – 29.02.2000 працював у колгоспі ім. 21 з`їзду КПРС.
Вказані записи щодо періодів роботи виконано без перекреслень, виправлень, у чіткій послідовності та відповідності дати, які завірені підписом та печаткою роботодавця з посиланням номери наказів.
Крім того, відповідно до записів в трудовій книжці НОМЕР_2 від 01.02.1986 колгоспника у розділі “Трудова участь в громадському господарстві”, зазначено про виконання ОСОБА_1 річного мінімуму трудової участі у громадському господарстві: 1986 – 257 при встановленому мінімумі 257; 1987 - 110 при встановленому мінімумі 110; (міститься запис щодо розрахунку позивача 29.04.1987);? ?1987 – 201 при встановленому мінімумі 280; 1988 – 311 при встановленому мінімумі 280; 1989 – 318 при встановленому мінімумі 280; 1990 – 282 при встановленому мінімумі 280; 1992 – 276 при встановленому мінімумі 275; 1993 – 64 при встановленому мінімумі 64; (міститься запис щодо розрахунку позивача);? ?1993 – 214 при встановленому мінімумі 214; 1994 – 333 при встановленому мінімумі 280; 1995 – 316 при встановленому мінімумі 280; 1996 – 240 при встановленому мінімумі 280; 1997 – 280 при встановленому мінімумі 280; 1999 – 287 при встановленому мінімумі 280.
У графі «Причина, з якої не відпрацьовано мінімум робочих днів» трудової книжки колгоспника містяться позначки про наявність у позивача поважних причин щодо невиконання річного мінімуму трудової участі в громадському господарстві, зокрема за 1987 рік та 1996 рік.
Записи щодо виконання ОСОБА_1 річного мінімуму трудової участі у громадському господарстві за 1991 та 1998 трудова книжка колгоспника НОМЕР_2 від 01.02.1986 не містить. 
Відповідно інформації, що міститься в архівній довідці від 03.09.2024 №К-62, по документах архівного фонду колгосп «Жовтнева революція» (КСП «Промінь») в книгах обліку трудового стажу та заробітку колгоспників значиться « ОСОБА_2 » - так в документах. За наявними документами працював в 1986 році. Кількість вироблених трудоднів, трудова участь у колгоспному виробництві склала 257 вироблених людино днів при встановленому мінімумі 257. Підставою видачі довідки слугували: ф. №211, оп.№1-ос, спр.№5, книгах обліку трудового стажу та заробітку колгоспників за 1981 - 2000 роки.
Суд першої інстанції правильно зауважив, що не зарахування у спірному рішенні періодів роботи позивача за 1986 рік, оскільки в довідці по батькові зазначено скорочено, з огляду на наявність у територіальних управлінь Пенсійного фонду України повноважень на запит та отримання відомостей, необхідних для виконання покладених на них завдань, а також покладання такого обов`язку на позивача, є протиправним.
За правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постановах від 24 травня 2018 року у справі №490/12392/16-а, від 04 вересня 2018 року у справі № 423/1881/17, певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.
Отже, право позивача на встановлені законом гарантії не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків працівником, відповідальним за порядок ведення трудової книжки, а на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.
Неточність в записах в трудовій книжці та інших документах не може бути підставою для виключення певних періодів роботи з трудового стажу, що дає особі право на призначення пенсії, оскільки працівник не повинен відповідати за правильність та повноту оформлення та належний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства.
Оскільки період роботи позивача з 24.01.1986 по 29.04.1987, з 05.05.1987 по 31.12.1990, з 01.01.1992 по 20.01.1992, з 10.02.1992 по 07.04.1993, з 02.05.1993 по 31.12.1997, з 01.01.1999 по 29.02.2000 підтверджений записами у трудовій книжці колгоспника, записами трудової книжки підтверджено виконання позивачем у цей період річного мінімуму трудової участі у громадському господарстві
Таким чином, сукупність досліджених доказів підтверджує право позивача на зарахування цих періодів до страхового стажу, а формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.
Стосовно питання незарахування до страхового стажу періоду отримання позивачем матеріальної допомоги по безробіттю з 22.05.2003 по 17.11.2003 суд зазначає таке.
Трудова книжка позивача НОМЕР_2 від 01.02.1986 містить запис про отримання матеріальної допомоги по безробіттю (записи №17-18).
За положеннями абзацу 3 частини першої статті 24 Закону №1058-ІV період, протягом якого особа, яка підлягала загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню на випадок безробіття, отримувала допомогу по безробіттю (крім одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності), допомогу по частковому безробіттю, допомогу по частковому безробіттю на період карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та матеріальну допомогу у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації, включається до страхового стажу.
Враховуючи приведену правову норму, суд погоджує висновок суду першої інстанції, що період, протягом якого особа, яка підлягала загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню на випадок безробіття, отримувала допомогу по безробіттю (крім одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності), повинен бути врахований до страхового стажу такої особи.
Матеріали справи не містять належних доводів на обґрунтування правомірності незарахування пенсійним органом вищенаведеного періоду роботи позивача до загального страхового стажу, а відтак такий період роботи позивача підлягає зарахуванню до загального страхового стажу позивача, а дії пенсійного органу щодо його незарахування протиправними.
Доводи апелянта зводяться до правомірності рішення про відмову у призначенні пенсії та спростовані приведеними висновками суду.
Аргумент апелянта про не надання позивачем довідки про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, суд відхиляє, адже судом першої інстанції відмовлено у задоволенні вимог позивача в цій частині саме з підстав не надання такої довідки.
З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.
Оскільки предметом позову в цій справі є дії (рішення) суб`єкта владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, тобто ця справа є справою незначної складності у розумінні п. 3 ч. 6 ст. 12 КАС України, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку. 
Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду в м. Києві на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2025 року в справі №160/34543/24 залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2025 року в справі №160/34543/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати ухвалення 30 липня 2025 року та відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених цим пунктом.
Повне судове рішення складено 30 липня 2025 року.
   
             Суддя-доповідач                                                                      В.А. Шальєва 

                               суддя                                                                      С.М. Іванов 

                               суддя                                                                      В.Є. Чередниченко