Дата документу 08.07.2025 Справа № 336/311/24

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
Єдиний унікальний № 336/311/24                                 Головуючий в 1-й інстанції – Дацюк О.І.,
Провадження № 22-ц/807/1071/25                                         Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 липня 2025 року                                                        місто Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої:        Кочеткової І.В.,
суддів:                Полякова О.З.,
               Кухаря С.В.
секретар:                Бєлова А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 , про виселення без надання іншого житлового приміщення,
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Железняк Лариса Володимирівна, на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 31 березня 2025 року,
В С Т А Н О В И В:
У січні 2024 року Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України звернулась з позовом до ОСОБА_1 про виселення без надання іншого житлового приміщення.
Позов мотивований тим, що Державі Україна в особі Міністерства внутрішніх справ України на праві власності належить об`єкт нерухомого майна, до складу якого входить гуртожиток, розташований у АДРЕСА_1 . 
06 грудня 2018 року житлово-побутовою комісією Військової частини НОМЕР_1 прийняте рішення про розподіл житлових приміщень у гуртожитку для проживання військовослужбовців частини, відповідно до якого штаб-сержанту ОСОБА_2 надано у користування двокімнатна квартира АДРЕСА_2 в зазначеному гуртожитку для проживання його, дружини ОСОБА_1 та їх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . 
Після розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у 2022 році рішенням житлово-побутової комісії Військової частини НОМЕР_1 від 30 жовтня 2023 року вирішено зняти з квартирного обліку військової частини ОСОБА_1 та зобов`язати її знятись з реєстраційного обліку військової частини. Листом від 28 листопада 2023 року, який був вручений ОСОБА_1 того ж дня, відповідачку повідомлено про вимогу покинути квартиру протягом 10 календарних діб з дня отримання листа, однак зазначену вимогу відповідачка не виконала. 
Позивач просив суд виселити ОСОБА_1 зі службового житлового приміщення – квартири АДРЕСА_3 без надання іншого житлового приміщення.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 31 березня 2025 року позов Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України задоволено.
Виселено ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_3 без надання іншого житлового приміщення.
Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Железняк Л.В., подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що судом першої інстанції не встановлено правового статусу житлового приміщення, при цьому суд не посилається на відповідні норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини. Зазначає, що чинним законодавством не передбачено виселення з житлового приміщення з підстав припинення сімейних відносин. Вказує, що суд оскаржуваним рішенням виселив її саму, без неповнолітнього сина. Вважає, що суд безпідставно встановив у рішенні те, що дитина не проживає разом з матір`ю. Окрім того, вказує, що висновок суду про наявність потреби у спірному житлі для інших військовослужбовців є безпідставним та не підтверджується жодними доказами.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення районного суду залишити без змін як законне та обґрунтоване. 
Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, доводи сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п. 1-4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , розташований, зокрема, гуртожиток АДРЕСА_4 НГУ літ. Б-3, площа – 2384,0 кв.м., власником майна є Держава Україна в особі Міністерства внутрішніх справ України. (т. 1, а.с. 36-39)
Вказане також підтверджується довідкою військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 17 лютого 2024 року № 42 , відповідно до якої на балансі військової частини НОМЕР_1 рахується гуртожиток за адресою: АДРЕСА_1 (інвентарний номер 101310030). (т. 1, а.с. 35)
21 лютого 2019 року між військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України (наймодавець) в особі командира частини полковника ОСОБА_5 та ОСОБА_2 (мешканець) укладено договір на проживання в гуртожитку, за яким наймодавець надає мешканцю в тимчасове користування житлове приміщення – квартиру АДРЕСА_2 для проживання сім`ї мешканця. Адреса знаходження житла: АДРЕСА_1 . Житлове приміщення надається мешканцю безоплатно на підставі ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Строк дії в договорі відсутній. (т. 1, а.с. 139-143)
01 січня 2023 року між військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України (наймодавець) в особі командира частини ОСОБА_6 та ОСОБА_2 (мешканець) укладено договір на проживання в гуртожитку, за яким наймодавець надає мешканцю в тимчасове користування житлове приміщення – квартиру АДРЕСА_2 для проживання сім`ї мешканця. Адреса знаходження житла: АДРЕСА_5 . Житлове приміщення надається мешканцю безоплатно на підставі ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Строком дії договору з 01 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року. (т. 1, а.с. 77-79)
Відповідно до протоколу засідання житлово-побутової комісії військової частини НОМЕР_1 від 30 жовтня 2023 року № 10 розглянуто рапорт ОСОБА_2 про зняття з квартирного обліку військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 , вирішено зняти з квартирного обліку ОСОБА_1 , зобов`язати знятися з реєстраційного обліку військової частини, виключити ОСОБА_1 з загальних списків та першочергових списків військовослужбовців, які перебувають на квартирному обліку військової частини НОМЕР_1 . (т. 1, а.с. 75)
28 листопада 2023 року військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України направлено ОСОБА_1 лист, яким повідомлено про те, що відповідачка втратила право користування житловим приміщенням – квартирою АДРЕСА_3 , та висунуто вимогу покинути квартиру протягом 10 календарних діб з дня отримання листа. На вказаному листі наявний підпис ОСОБА_1 від 28 листопада 2023 року з приміткою «я не згодна». (т. 1, а.с. 76)
Згідно з відповіддю військової частини НОМЕР_1 від 20 лютого 2024 року на запит адвоката відповідачки, будівля за адресою: АДРЕСА_1 , має статус гуртожитку. Окреме житлове приміщення № 9 надано у тимчасове користування військовослужбовцю військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ОСОБА_2 зі складом сім`ї: ОСОБА_2 (заявник), дружина – ОСОБА_7 , на строк з 01 січня 2024 року по 30 червня 2024 року. (т. 1, а.с. 145-146)
Задовольняючи позовні вимоги Військової частини НОМЕР_1 про виселення ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира є житловим приміщенням в гуртожитку для проживання військовослужбовців частини, тобто є службовим житлом. Підставою для проживання ОСОБА_1 у квартирі було її вселення як члена родини ОСОБА_2 , а оскільки шлюб між ними розірвано – відповідачка підлягає виселенню зі службового житлового приміщення без надання іншого житла.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду.
Так, відповідно до вимог статті 108 ЖК УРСР договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду може бути розірвано на вимогу наймодавця лише з підстав, установлених законом, і тільки в судовому порядку, крім випадків виселення з будинків, що загрожують обвалом.
Відповідно до статті 125 ЖК України крім іншого зазначено, що без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено: сім`ї військовослужбовців; одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними.
ЖК України не містить поняття одинокої особи. Статтею 32 ЦК України встановлено, що неповнолітньою є особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Пленум Верховного Суду СРСР у пункті 19 постанови від 03 квітня 1987 року № 2 роз`яснив, що до одиноких осіб крім одиноким матерів, які не створили в подальшому сім`ю, можуть відноситися, зокрема, розлучене подружжя, який залишився проживати в службовому приміщенні після вибуття з нього іншого з подружжя, удовець, усиновитель, опікун (піклувальник). Крім того, враховуючи положення Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» та пункт 16 постанови Пленуму Верховного суду СРСР від 09 грудня 1982 року № 8 «Про практику застосування судами Основ житлового законодавства Союзу СРСР і Союзних Республік», до категорії одиноких осіб можуть бути віднесені і одинокі матері (які не перебувають у шлюбі), одинокі усиновлювачі, якщо у свідоцтві про народження дитини (рішенні про усиновлення дитини) відсутній запис про батька (матір) або запис про батька (матір) проведено в установленому порядку державним органом реєстрації актів цивільного стану за вказівкою матері (батька, усиновлювача) дитини (особа віком до 18 років (повноліття), якщо згідно з законом вона не набуває прав повнолітньої раніше).
При розгляді справи встановлено, що відповідачка є колишнім членом сім`ї військовослужбовця і проживає у спірному приміщенні гуртожитку з дитиною 2011 року народження. 
За висновком Шевченківської МСЕК від 19.02.2020 ОСОБА_1 є особою з інвалідністю другої групи безстроково.
Іншого житла ОСОБА_1 не має. 
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Як встановлено судом у рішенні Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 листопада 2022 року у справі № 333/3969/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, неповнолітній син – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешкає разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_5 , та знаходиться на її утриманні. 
Судовим рішенням про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 також встановлено, що після розірвання шлюбу неповнолітня дитина сторін залишиться проживати з матір`ю. 
Висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 мешкає у спірному житловому приміщенні самостійно, оскільки на момент розгляду справи неповнолітній ОСОБА_4 там не проживає, не підтверджується належними та допустимими доказами.
Покази свідків, які надали свої пояснення суду та які зазначені в оскаржуваному рішенні суду колегія суддів до уваги не бере, оскільки вони є взаємовиключними.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
У передбаченому законом порядку спір між колишнім подружжям про зміну місця проживання неповнолітньої дитини відповідачки судом не вирішений.
За таких обставин висновки суду першої інстанції про те, що спірне житло не є місцем постійного проживання неповнолітнього ОСОБА_4 , є такими, що суперечать фактичним обставинам справи і не6 відповідають зібраним у справі доказам. 
У зв`язку з викладеним, колегія суддів приходить до висновку, що виселення ОСОБА_1 як особи з інвалідністю другої групи, на утриманні якої знаходиться неповнолітня дитина, без надання іншого житлового приміщення є неможливим.
Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеною в постанові від 26 червня 2018 року у справі № 493/1942/15-ц (провадження № 61-4203св18).
Безпідставним також є висновок суду про наявність легітимної мети для виселення відповідачки у зв`язку з необхідністю забезпечення житлом військовослужбовців, які перебувають на території міста Запоріжжя.
Так, вказаний висновок не підкріплений належними доказами, в матеріалах справи відсутні відомості про наявність черги на отримання житла, кількості військовослужбовців частини, які його потребують, обсяг відповідного житлового фонду.
Сам по собі факт близькості м. Запоріжжя до лінії бойового зіткнення не свідчить про наявність браку житлового фонду для поселення військовослужбовців.
Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.
Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02 грудня 2010 року.
У справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).
Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (пункт 56 рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» 2009 року).
Колегія погоджується з доводом апеляційної скарги щодо помилкового застосування місцевим судом положень Інструкції № 278 замість норм чинного житлового законодавства.
Згідно з пунктом 2.14 Інструкції № 278 підлягають виселенню зі службового житлового приміщення без надання іншого службового житлового приміщення колишні члени сім`ї військовослужбовця, які проживають при ньому після розірвання шлюбу, у двомісячний термін з дня розірвання шлюбу.
Вказаний пункт суперечить статті 125 ЖК України, в якій визначено більш широке коло осіб, яких не може бути виселено з службових жилих приміщень без надання іншого жилого приміщення, у зв`язку з чим до спірних правовідносин необхідно застосовувати в першу чергу норми Житлового кодексу України.
Усі підзаконні нормативно-правові акти повинні ґрунтуватися на законах, відповідати їх змісту та не суперечити їм, що закріплено в положеннях Конституції України, а у випадку суперечності норм підзаконного акта нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки закон має вищу юридичну силу.
Зазначене узгоджується з правовими позиціями щодо вищої юридичної сили закону над підзаконними нормативно-правовими актами, висловленої у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 806/3265/17 та постановах Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 281/459/17, від 24 жовтня 2019 року у справах № 761/14626/17 та № 295/7219/16-а, від 11 лютого 2020 року у справі № 200/3958/19-а та від 16 квітня 2020 року у справі № 804/330/17, від 16 квітня 2025 року у справі № 320/8487/24.
Відповідно до ст.ст. 133, 141 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.
Згідно з довідкою медико-соціальної експертної комісії № 658015 від 19 лютого 2020 року (т. 1 а.с. 135, т. 2 а.с. 119) ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є особою з інвалідністю другої групи безстроково.
У цій справі судовий збір за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду складає: 3 028 ? 150% = 4 542 грн. 
Таким чином, з позивача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 4 542 грн. 
Виходячи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції – скасуванню із відмовою в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
З урахуванням наведеного, керуючись ст.ст. 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Железняк Лариса Володимирівна задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 31 березня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 , про виселення без надання іншого житлового приміщення – відмовити.
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь держави судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 4 542 (чотири тисячі п`ятсот сорок дві) гривні.
Дата складання повної постанови 10 липня 2025 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуюча                                                                        І.В. Кочеткова

Судді:                                                                                О.З. Поляков

                                                                                С.В. Кухар