ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

17 червня 2025 року 	м. Дніпро	справа № 405/7536/24	
                                                                                Суддя І інстанції – Шевченко І.М.

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Чепурнова Д.В. (доповідач),
                               суддів:  Коршуна А.О., Сафронової С.В.,     
за участю секретаря судового засідання Дивнич Д.І. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі апеляційну скаргу Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби
на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 25 квітня 2025 року у справі  за адміністративним позовом ОСОБА_1 , до Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби про визнання протиправними дій та скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з вказаним позовом до суду в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби від 09.10.2024 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства громадянина російської федерації ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ).
В обґрунтування позовних вимог вказано, що він проживає в Україні з 2012 року, що підтверджується відмітками у його паспортному документі та відповіддю Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, має центр життєвих інтересів в Україні, перебуває у зареєстрованому шлюбі з громадянкою України, неодноразово оформлював посвідку на тимчасове проживання на підставі шлюбу, має право на продовження законного перебування в Україні та отримання дозволу на імміграцію із подальшим оформленням посвідки на постійне проживання. Натомість, відповідач своєю бездіяльністю та протиправним рішенням намагається втручатися у його приватне життя та життя його дружини, громадянки України, поставити під загрозу існування сім`ї.
Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 25 квітня 2025 року позов було задоволено. 
Не погодившись з прийнятим рішенням, Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення яким відмовити у задоволенні позову. Вказує, що представником позивача жодних доказів на підтвердження  його порушеного правого через прийняття  рішення про примусове повернення не надано наявні підстави для відмови у задоволенні позовних вимог. Суд першої інстанції не надає оцінки доводам відповідача про те, що позивач не вказав жодної поважної причини, у зв`язку із якою він у строк, визначений Постановою 1232 не звернувся до територіального органу або підрозділу ДМС для обміну посвідки та з моменту  виникнення  в нього підстави для імміграції в України 09.01.2021  не подав заяву про надання дозволу на імміграцію.
У письмовому відзиві на апеляційну скаргу позивач просить відмовити у її задоволенні та залити без змін рішення суду першої інстанції.
У судовому засіданні апеляційної інстанції представник Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби підтримав вимоги апеляційної скарги з викладених у ній підстав, представник позивача просив відмовити у її задоволенні та залити без змін рішення суду першої інстанції.
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. 
Судом першої інстанції  встановлено та матеріалами справи підтверджено, що за обліками інтегрованої міжвідомчої автоматизованої системи обміну інформацією з питань контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон «Аркан» Державної прикордонної служби України (далі - система «Аркан») позивач останній раз прибув на територію України 07.02.2022 через КПП «Готівка.
Згідно із свідоцтвом  про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим Кропивницьким міським відділом державної  реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області 09.01.2019 року позивач уклав шлюб із громадянкою України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позивач мав посвідку на тимчасове проживання в Україні, дійсну до 16.06.2022 року.
09.10.2024 Кропивницьким сектором Центрально-південного міжрегіонального Управління Державної міграційної служби за порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме перевищення встановленого строку перебування в Україні більше як на 30 днів, ОСОБА_4 було притягнуто до адміністративної відповідальності згідно частини 2 статті 203 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3400 грн., який позивач сплатив в той же день.
09.10.2024 Кропивницьким сектором Центрально-південного міжрегіонального Управління Державної міграційної служби керуючись статтею 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», стосовно ОСОБА_4 прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства із зобов`язанням залишити територію України не пізніше 07.11.2024.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивач мав та до сих пір має право на продовження свого законного перебування на території України на підставі того, що він перебуває у шлюбі понад два роки з громадянкою України відповідно до пункту 1 частини 3 статті 4 Закону України «Про імміграцію» та пункту 4 Постанови № 150. Відповідач прийняв рішення про примусове повернення позивача без всебічної оцінки, на підставі недостатніх доказів та у порушення законодавства України, чим втрутився у сімейне життя позивача та його дружини, громадянки України, чим спричинив загрозу роз`єднання сім`ї останніх.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 Закону України «Про імміграцію», імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; дозвіл на імміграцію це рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.
Відповідно до ч.1 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» підстави для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання.
Статтею 3 Закону України «Про імміграцію» передбачено, що правовий статус іммігранта в Україні визначається Конституцією України, цим Законом, іншими законами України та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Відповідно до положень ст. 4 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції. Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів. Дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається, зокрема, одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.
21.10.2022 Кабінет Міністрів України прийняв Постанову № 1202 «Деякі питання реалізації актів законодавства у сфері міграції в умовах воєнного стану» (Постанова № 1202), якою врегулював питання в`їзду, законного перебування в Україні та обміну документів на право проживання у понад встановлені строки іноземцям та особам без громадянства під час воєнного стану та протягом 30 днів після його припинення або скасування, але із обмеженнями щодо громадян російської федерації, на яких дана постанова не розповсюджується.
01.11.2022 Кабінет Міністрів України прийняв Постанову № 1232 «Деякі питання надання Державною міграційною службою адміністративних послуг в умовах воєнного стану» (Постанова № 1232), якою передбачив, що на період дії воєнного стану та протягом 30 календарних днів з дня його припинення або скасування територіальними органами та підрозділами Державної міграційної служби України зупиняється розгляд заяв громадян російської федерації про оформлення дозволу на імміграцію, оформлення та обміну посвідок на постійне чи тимчасове проживання, поданих до набрання чинності цією постановою та відмовлятимуть у прийнятті нових заяв.
Водночас Постановою № 1232 встановлено, що вказані обмеження не поширюються на громадян російської федерації, які є чоловіком чи дружиною громадянина України, за умови звернення за обміном посвідки на тимчасове проживання, якщо строк звернення за її обміном настав у період з 24.02.2022 протягом лише 30 днів з дня набрання чинності цією постановою.
Отже позивач з грудня 2022 року вже не мав права звертатися за обміном посвідки на тимчасове проживання, але до сих пір має право звернутися із заявою про отримання дозволу на імміграцію на підставі перебування у шлюбі понад два роки з громадянкою України відповідно до пункту 1 частини 3 статті 4 Закону України «Про імміграцію» та пункту 4 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 150 від 15.02.2012 (Постанова № 150). Це прямо дозволяється Постановою № 1232.
Судом першої інстанції вірно враховано той факт, що позивач має постійне місце проживання на території України, має сім`ю – дружину, яка є громадянкою України, що підтверджується долученими до матеріалів справи копією свідоцтва про шлюб .
За таких обставин, склалась ситуація, коли позивач-іноземець одружений на громадянці України з 09.01.2019 року, прибув на територію України з метою возз`єднання сім`ї з дружиною, у встановленому чинним законодавством порядку отримав: посвідку на тимчасове проживання в Україні, яка була дійсна до16.06.2022 року, Довідку про реєстрацію місця проживання особи позивач має сім`ю, має ,налагоджене приватне та соціальне життя, постійне місце проживання, та його видворення не пов`язане із забезпеченням національної безпеки України, оскільки доказів протилежного матеріали справи не містять. Також позивач  має право  для продовження строку його перебування на території України через право на імміграцію в Україну на підставі перебування у шлюбі понад два роки з громадянкою України.
Встановлені судом  першої інстанції обставини, у своїй сукупності свідчать про те, що при прийнятті оскаржуваного рішення відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не діяв у спосіб, що передбачений законом, оскаржуване рішення прийнято передчасно та без урахування усіх обставин, що мають значення для його прийняття.
Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно дост.62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Згідно з частиною другою    статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із    законом    і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 21.06.1988 у справі «Боррехаб проти Нідерландів» висвітлив правову позицію щодо захисту права на «сімейне життя» у випадку депортації іноземця з території держави-учасниці Конвенції. Так, позиція Суду ґрунтувалася на тому, що відмова у видачі особі нової посвідки на проживання і подальша депортація із країни призведуть до розриву сімейних зав`язків між батьком та його неповнолітньою донькою. У наведеній справі, Суд прийшов до висновку, що в такому випадку має місце порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 № ETS N005 (право на повагу до приватного і сімейного життя).
Відповідно до рішень Європейського суду з прав людини у справі «Боррехаб проти Нідерландів» від 21.06.1988 та у справі «Каплан та інші проти Норвегії» від 24.07.2014 роз`єднання сім`ї без доведення таким заходом втручання досягнення мети - захисту національної, громадської безпеки, запобігання правопорушень чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб, навіть за умови дотримання вимоги законодавства, не відповідає вимогам ч. 2    ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Стаття 1 Конвенції вимагає від держав гарантувати права та свободи не лише громадянам, а кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією. Яскравими прикладами того, як цей принцип реалізується на практиці, можуть служити заяви, де мовиться про порушення права на сімейне життя у зв`язку з діями держави, спрямованими на депортацію з недоговірної держави особи, яка влаштувала життя з громадянином/громадянкою договірної держави, або на скасування даного цій особі дозволу на проживання
У контексті практики Європейського суду з прав людини, за ст. 8 Конвенції, видворення особи з країни, де проживають її близькі родичі, становить порушення права на повагу до сімейного життя, яке гарантується положеннями зазначеної статті. У кожному такому випадку питання повинне розглядатися пропорційно меті, яка ставиться, відповідно до вимог конвенції. Право на сім`ю потребує гарантій від усіх випадків утручання, незалежно від того, ким воно ініційоване - органами державної влади, фізичними чи юридичними особами. При розв`язанні спірних правовідносин ураховано правову позицію ЄСПЛ, викладену в рішенні від 18 лютого 1991 року у справі «Мустаким проти Бельгії». ЄСПЛ підкреслив, що у випадках, коли відповідні рішення (про депортацію) являли собою втручання у права, захищені ст. 8 Конвенції, слід обґрунтувати суттєву суспільну необхідність. Крім того, рішення повинні бути співмірні цілям, яких прагнуть досягти за допомогою закону.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскаржене рішення не містить жодної оцінки владним суб`єктом співрозмірності балансу між приватним інтересом іноземця на продовження перебування в Україні та публічним інтересом держави, у контексті змісту     ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
За таких обставин рішення Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби від 09.10.2024 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства громадянина російської федерації ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 )  прийняте не у порядку та не у спосіб, що визначений     Конституцією     та законами України, та необґрунтовано, тобто не відповідає критеріям, визначених частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, тому є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і зводяться лише до їх переоцінки, а тому підстави для її задоволення та скасування рішення суду першої інстанції відсутні.
Керуючись п.1 ч.1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби  - залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 25 квітня 2025 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати  ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів  з дня набрання законної сили.
В повному обсязі постанова складена 17 червня 2025 року.
   
Головуючий - суддя                                                                      Д.В. Чепурнов 

                               суддя                                                                      А.О. Коршун 

                               суддя                                                                      С.В. Сафронова