П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

25 серпня 2025 р.	м. Одеса	Справа № 400/7050/24	

Перша інстанція: суддя Величко А.В.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого   судді - Вербицької Н.В.,
                                           суддів – Джабурії О.В.,
- Кравченка К.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 травня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2   про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

                                                  В С Т А Н О В И Л А :

26 липня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просив:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не звільнення його за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з перебуванням на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення про його звільнення за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з перебуванням на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що проходить військову службу за мобілізацією у військовій частині НОМЕР_1 . Позивачем подано командиру військової частини НОМЕР_1 рапорт про звільнення з військової служби за сімейними обставинами, а саме - у зв`язку з перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років згідно із Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу». Разом з тим, відповідачем повернуто рапорт з відміткою про те, що вказаний рапорт погоджено не було через те, що до нього не додано доказів, які підтверджують факт перебування на утриманні у ОСОБА_1 трьох дітей. Позивач наголосив, що ним надано відповідачу вичерпний пакет документів, що свідчить про те, що позивач перебуває у зареєстрованому шлюбі, проживає за однією адресою зі своєю жінкою та трьома дітьми, усі зареєстровані за однією адресою, родина позивача зареєстрована як багатодітна. Таким чином, ствердження відповідача про те, що позивач не довів знаходження на утриманні трьох дітей є необґрунтованим.

Військова частина НОМЕР_1 заперечувала проти задоволення позову, зазначаючи, що згідно наданих позивачем свідоцтв про народження батьком ОСОБА_2 є ОСОБА_3 ,  а батьком ОСОБА_4 є ОСОБА_5 . Отже, саме на батьків ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , не на позивача діюче законодавство України покладає обов`язок утримання. Отже, на утриманні позивач має одну дитину віком до 18 років - малолітню ОСОБА_1 , батьком якої він є, а тому на нього не поширюється положення підпункту "г" пункту 2 частини 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" та відповідно право на звільнення на підставі наведеної норми відсутнє. Відповідач наголосив, що позивачем не спростовано факту перебування ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на утриманні у своїх біологічних батьків, а саме: ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .
Військова частина НОМЕР_2 заперечувала проти задоволення позову, зазначаючи, що на розгляд посадових осіб військової частини НОМЕР_1 без зазначення дати та номеру реєстрації надійшов рапорт позивача про звільнення з військової служби за сімейними обставинами на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ, а саме: у зв`язку з перебуванням на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці. У вищевказаному рапорті позивач не зазначив додатки, які до рапорту додавав, а відповідно посадовою особою не погоджено такий рапорт та відповідно не зареєстровано. Крім того, відповідач наголосив, що позивач не надав жодних документів на підтвердження утримання неповнолітніх дітей дружини від попередніх шлюбів, а саме: ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 травня 2025 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій  посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. Зокрема, апелянт зазначає, що суд першої інстанції не надав оцінки вирішальній обставині - визнання державою позивача з його дружиною, а також трьома дітьми однією багатодітною сім`єю. Натомість суд зазначив про можливу наявність інших родичів до третього ступеню споріднення, які мали б опікуватись за дітьми родини позивача, які були народжені не від нього, а отже і недоведеність знаходження на утриманні позивача вказаних дітей. Апелянт наголосив, що положення Закону № 2232-ХІІ не мають застережень того, що утримувані діти не повинні мати біологічного батька (доказів звільнення його від обов`язку утримувати своїх дітей), діда, бабу, повнолітніх братів та сестер, здатних їх утримувати або наявності у матері цих дітей поважних причин, з яких вона не може надавати їм належного утримання, вищезазначена норма не містить. За вказаних обставин, значення має саме утримання військовозобов`язаним трьох і більше дітей віком до 18 років поза можливістю інших осіб утримувати вказаних дітей.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційних скарг, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів зазначає наступне.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 проходить службу за призовом під час мобілізації у військовій частині НОМЕР_1 .
Позивач звернувся командира військової частини НОМЕР_3 iз рапортом, в якому просив звільнити його з військової служби на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок i військову службу», а саме: у зв`язку з перебуванням на його утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.
До рапорту позивачем додані наступні документи: свідоцтво про народження серія НОМЕР_4 від 07.08.2012 року ( ОСОБА_2 ); свідоцтво про народження серія НОМЕР_5 від 16.07.2014 року ( ОСОБА_4 ); свідоцтво про народження серія НОМЕР_6 від 26.08.2022 року, копії: посвідчення багатодітної сім`ї; свідоцтва про шлюб; паспорту та довідки про реєстрацію дружини; власного паспорту та довідки про реєстрацію; довідки про склад сім`ї.
Посадовою особою військової частини НОМЕР_1 не погоджено рапорт, оскільки до рапорту не додано доказів, які підтверджують факт перебування на утриманні у ОСОБА_1 трьох дітей (а.с.8).
Вважаючи протиправними дії ВЧ НОМЕР_1 щодо не звільнення позивача з військової служби, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того. що необхідною умовою звільнення позивача з військової служби є наявність на утриманні трьох  дітей у віці до 18 років, що ОСОБА_1 не доведено.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII (далі Закон № 2232-ХІІ), частиною першою статті 1 якого передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Частиною третьою статті 1 Закону № 2232-ХІІ передбачено, що військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
З 24 лютого 2022 року відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено режим воєнного стану, який діє й на час апеляційного перегляду справи.
Статтею 26 Закону № 2232-ХІІ встановлені підстави для звільнення з військової служби, підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої якої передбачено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
Частиною дванадцятою статті 26 Закону № 2232-ХІІ визначено перелік сімейних обставин та інших поважних причин, які дають підстави для звільнення з військової служби, відповідно до пункту 3 якої встановлено, що військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах під час дії воєнного стану, зокрема, перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.
Відповідно до пункту 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008, (застосовується судом в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
За обставинами справи, вважаючи що він має право на звільнення з військової служби, ОСОБА_1 подав рапорт про звільнення з військової служби у запас на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю на його утриманні трьох малолітніх дітей. 
До рапорту ОСОБА_1 додані, серед іншого, свідоцтво про народження серія НОМЕР_4 від 07.08.2012 року ОСОБА_2 , свідоцтво про народження серія НОМЕР_5 від 16.07.2014 року ОСОБА_4 , свідоцтво про народження серія НОМЕР_6 від 26.08.2022 року ОСОБА_1 . 
В свою чергу, зі свідоцтв про народження вбачається, що батьком дитини ОСОБА_2 є ОСОБА_3 , а батьком дитини ОСОБА_4 - ОСОБА_5 . Позивач є біологічним батьком одного з трьох неповнолітніх дітей – ОСОБА_1 .
З викладеного вбачається, що для наявності у позивача права на звільнення з військової служби за пп. «г» п. 2 ч. 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ позивач повинен надати відповідні докази, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебувають на його утриманні.
За приписами ч.1 ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно з ч.1 ст. 260 СК України, якщо мачуха, вітчим проживають однією сім`єю з малолітніми, неповнолітніми пасинком, падчеркою, вони мають право брати участь у їхньому вихованні.
Відповідно ч.1 ст.268 СК України, мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу.
Судова колегія погоджується з доводами суду першої інстанції, що ОСОБА_1 , перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_6 , має право на участь у вихованні її дітей від інших батьків (за умови проживання однією сім`єю). 
Проживання однією сім`єю підтверджується довідкою Мостівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області (а.с.39)
Зазначена довідка підтверджує факт реєстрації   позивача з дружиною та дітьми в одному жилому приміщенні, проте не є належним доказом в підтвердження факту утримання ОСОБА_1 зазначених осіб.
При цьому, обов`язок щодо утримання дітей, біологічним батьком яких позивач не являється, у нього як вітчима виникає за умови, якщо в останніх немає, серед інших родичів, і батька.
Позивач не надав доказів того, що біологічні батьки ОСОБА_2 та ОСОБА_4 самоусунулись він утримання чи не мають змоги утримувати своїх дітей.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, які також враховують правову позицію Верховного Суду, викладені в постанові по справі № 160/23233/24 від 17 квітня 2025 року, що за долученими позивачем до рапорту документами в ОСОБА_1 не виникло право на звільнення з військової служби за сімейними обставинами.
Апелянт зазначав, що суд першої інстанції не врахував наявність в його сім`ї посвідчення багатодітної сім`ї серії НОМЕР_7 , видане УПСЗН Вознесенської РДА 12.09.2022 року.
Судова колегія враховує, що відповідно до ст.1 Закону України «Про охорону дитинства», багатодітна сім`я - сім`я, в якій подружжя (чоловік та жінка) перебуває у зареєстрованому шлюбі, разом проживає та виховує трьох і більше дітей, у тому числі кожного з подружжя, або один батько (одна мати), який (яка) проживає разом з трьома і більше дітьми та самостійно їх виховує. До складу багатодітної сім`ї включаються також діти, які навчаються за денною або дуальною формою здобуття освіти у закладах загальної середньої, професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти, - до закінчення закладів освіти, але не довше ніж до досягнення ними 23 років.
Тобто статус багатодітної сім`ї не наділяє позивача обов`язком на утримання двох дітей, біологічним батьком яких він не являється, а підтверджує лише проживання разом з ними та їх виховання, що не є тотожним утриманню.
Як зазначено вище, доказів того, що біологічні батьки ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не утримують своїх неповнолітніх дітей, як то передбачено ч.1 ст.180 СК України, матеріали справи не містять.
З матеріалів справи вбачається, що позивач має на утриманні одну дитину віком до 18 років малолітню ОСОБА_1 , а тому на нього не поширюється положення підпункту "г" пункту 2 частини 4 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Оцінюючи викладене в сукупності, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно та у достатньому обсязі встановив обставини справи, і ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до ст.316 КАС України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, що підтверджується ухвалою суду про відкриття провадження від 29 липня 2025 року, постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду лише з підстав, передбачених пп. "а"- "г" п.2 ч.5 ст.328 КАС України
Керуючись ст.ст.308, 311, 315, 316, 321, 328 КАС України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 травня 2025 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених ст.328 КАС України.

Головуючий:                                                                                 Н.В.Вербицька
Суддя:                                                                                 О.В.Джабурія
          Суддя:                                                                                          К.В.Кравченко