Справа № 127/22305/20
Провадження № 22-ц/801/1003/2025
Провадження № 22-ц/801/1005/2025
Категорія: 10
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сичук М. М.
Доповідач:Матківська М. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2025 року	Справа № 127/22305/20	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі:
Головуючого: Матківської М. В.
Суддів: Міхасішина І. В., Сопруна В. В.
Секретар: Кашпрук М. Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 
на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 30 січня 2025 року і на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 31 січня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частку у спільній сумісній власності подружжя,
Рішення суду і ухвалу суду постановив суддя Сичук М. М.
Рішення суду ухвалено о 10:00 год в м. Вінниця
Ухвала суду постановлена о 16:25 в м. Вінниця 
Дата складення повного тексту рішення – невідома 
Дата складення повного тексту ухвали суду – невідома,

Встановив:
У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частку у спільній сумісній власності подружжя, у якому просила визнати за нею право особистої приватної власності на 1/2 частку приміщення № VІІ і № VІІІ, загальною площею 81,5 кв. м., у підвалі житлового будинку АДРЕСА_1 . Свої вимоги мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у зоні АТО загинув її чоловік ОСОБА_3 . Відповідач є сином померлого і спадкодавцем першої черги. До складу спадкового майна входить і приміщення № VІІ і VІІІ, загальною площею 81,5 кв. м. в підвалі житлового бюудинку за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстроване за померлим.
Однак це приміщення є їх із ОСОБА_3 спільною сумісною власністю, оскільки було придбане ними під час шлюбу.
Із ОСОБА_3 вона перебувала у шлюбі з 1993 року та проживали в м. Київ. 08 серпня 1997 року шлюб зареєстрували у Лівобережному відділі реєстрації шлюбів м. Києва. 
В зв`язку із бажанням чоловіка виїхати за кордон, для чого з його слів необхідно було укласти фіктивний шлюб із ОСОБА_4 , вони розірвали 17 липня 2001 року їх шлюб, після чого ОСОБА_3 виїхав на роботу за кордон в Еквадор, а вона повернулася в м. Вінницю. 
Оскільки вирішити питання щодо еміграції до Еквадору не вдалося, ОСОБА_3 14 лютого 2002 року приїхав у м. Вінниця. З того часу вони спільно проживали разом у м. Вінниця, тобто, із 14 лютого 2002 року вони жили однією сім`єю, вели спільне господарство, спільно вели бізнес (торгівля на ринках міста).
08 грудня 2005 року вони отримали письмове благословіння Митрополита Вінницького і Могилів-Подільського УПЦ на укладення другого шлюбу та обвінчалися.
27 червня 2006 року з метою ведення спільного бізнесу вони придбали нежитлове приміщення № VІІ і VІІІ по АДРЕСА_1 . Як сім`я вони взяли кредит, за яким вона виступила майновим поручителем, передавши в забезпечення виконання кредитного договору в іпотеку належну їй квартиру АДРЕСА_2 . Цей кредит і відсотки вони виплачували спільно і сплатили повністю в 2015 році. Весь час вони жили по АДРЕСА_3 спільно, однією сім`єю, виховували доньку ОСОБА_5 , яку ОСОБА_3 сприймав як свою дитину, допомагаючи її матері. До них приходили друзі, знайомі; вони відмічали свята, дні народження тощо. Тобто, постійним місцем їх проживання була ця квартира.
Хоч місце реєстрації ОСОБА_3 було у їх київській квартирі, місцем його проживання і роботи була м. Вінниця, тут він перебував на медичному обліку, отримував кореспонденцію тощо.
14 лютого 2014 року вони зареєстрували шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції.
Будь-яких стосунків із ОСОБА_4 . ОСОБА_3 не підтримував, оскільки вона має свою сім`ю, чоловіка та проживає у своїй квартирі у м. Києві. Після смерті ОСОБА_3 вона почала активно спілкуватися із його батьками і вони вирішили відмовитися від спадщини на користь їх онука ОСОБА_2 .
Оцінка придбаного ними приміщення складає 570 500,00 грн.
У зв`язку з наведеним вона просила визнати за нею право особистої приватної власності на 1/2 частку приміщення номер VІІ і VІІІ, загальною площею 81,5 кв. м. в підвалі житлового будинку АДРЕСА_1 .
27 жовтня 2020 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про забезпечення позову, якою просила вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на приміщення № VІІ і VІІІ, загальною площею 81,5 кв. м., які знаходяться у підвалі житлового будинку АДРЕСА_1 , зареєстровані за ОСОБА_3 , та заборонити вчинення реєстраційних дій щодо речових прав на даний об`єкт нерухомого майна.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 28 жовтня 2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.
Також у 2025 році представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Зажирко Ю. Д. подав заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на приміщення № VІІ і № VІІІ, загальною площею 81,5 кв. м., які знаходяться у підвалі житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та заборонити вчинення реєстраційних дій щодо речових прав на даний об`єкт нерухомого майна. Вимоги заяви мотивував тим, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06 лютого 2020 року у справі № 127/18908/19, за ОСОБА_2 визнано право власнсоті на 3/4 частки спірних приміщень, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 . За час розгляду цієї справи відповідач ОСОБА_2 здійснив відчуження цієї частки своїй матері – ОСОБА_6 на підставі договору дарування 3/4 часток нежитлового приміщення, посвідченого 02 липня 2021 року та провів державну реєстрацію права власності на предмет договору за ОСОБА_6 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. В послідуючому ОСОБА_6 знову здійснила відчуження даної частки 27 травня 2024 року. Відповідач весь час приховував факт первичнного відчуження і повторного відчуження нерухомого майна. Відповідно до договору дарування 1/4 частки та договору купівлі-продажу 2/4 часток нежитлових приміщень від 27 травня 2024 року власником 3/4 часток цього майна є ОСОБА_7 .
З огляду на це ОСОБА_7 може здійснити відчуження на користь третіх осіб. Тобто, у разі невжиття заходів забезпечення позову, це може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у цій справі. Крім цього заборона відчуження майна, яке є спірним, також зможе убезпечити права та інтереси можливих добросовісних набувачів.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 30 січня 2025 року відмовлено у задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Зажирка Ю.Д. про забезпечення позову шляхом накладення арешту на приміщення № VІІ і № VІІІ, загальною площею 81,5 кв. м., які знаходяться у підвалі житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та заборони вчинення реєстраційних дій щодо речових прав на об`єкт нерухомого майна.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 31 січня 2025 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частку у спільній сумісній власності подружжя.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її позов.
Зазначила, що рішення суду вважає незаконним та необґрунтованим, оскільки суд не надав правову оцінку аргументам позивача в частині позовних вимог, у тому числі щодо правового режиму оспорюваного майна і надані позивачем докази не були оцінені належним чином. Судом не враховані позиції Верховного Суду у подібних справах.
Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що спірні приміщення були придбані нею та її покійним чоловіком ОСОБА_3 за спільні кошти; на їх купівлю вони взяли кредит, за яким вона виступала майновим поручителем, і кредит і відсотки виплачувалися ними спільно. Хоч вони не перебували у зареєстрованому шлюбі, однак спільно проживали однією сім`єю у м. Вінниці, вели спільне господарство, мали взаємні права та обов`язки притаманні подружжю, були пов`язані спільним побутом, вели спільний бізнес, який був єдиним джерелом їхнього доходу, а тому вона має право на 1/2 частку цього нерухомого майна.
В оскаржуваному рішенні суд залишив поза увагою надання оцінки правовому режиму оспорюваного майна, визнання його таким, що є спільною сумісною власністю подружжя та не здійснив аналізу наданих позивачем доказів, що свідчить про необґрутованість судового рішення.
Суд у своєму рішенні зауважив про те, що позивач своїм правом подати клопотання до закінчення підготовчого засідання щодо заміни неналежного відповідача на належного не скористалася. Проте, суд двічі відмовив у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову. І двічі за час судового розгляду справи відбулося відчуження цього спірного майна. Вперше відповідач відчужив оспорювану частку майна на підставі договору дарування від 02 липня 2021 року 3/4 часток своїй матері ОСОБА_6 , яка 27 травня 2024 року відчужила цю частку ОСОБА_7 .
Крім того, суд не взяв до уваги недобросовісність поведінки відповідача при ухваленні рішення, а саме те, що відчуження оспорюваного майна відповідачем було здійснено з метою перешкодити позивачу у відновленні її порушеного права власності на майно. За відповідачем рішення суду в іншій цивільній справі було визнано право власності на 3/4 частки, то прийняттям рішення у даній справі на користь позивача мало би бути наслідком перерозподіл часток права власності на дане приміщення у співвідношенні: 3/8 – за відповідачем та 5/8 – за позивачем. Усвідомлюючи можливість зменшення частки у праві власності на спадкове майно, відповідач відчужив її своїй матері. Дії відповідача, що полягали в укладенні правочину щодо відчуження оспорюваного майна, мали намір перешкодити позивачу відновити своє право власності на частку у спірному майні та утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у даній справі. Таку поведінку відповідача можна вважати недобросовісною.
В апеляційній скарзі на ухвалу суду позивач ОСОБА_1 просить скасувати її та постановити нове судове рішення, яким забезпечити позов шляхом накладення арешту на приміщення № VІІ і № VІІІ, загальною площею 81,5 кв. м., які знаходяться у підвалі житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та заборонити вчинення реєстраційних дій щодо речових прав на даний об`єкт нерухомого майна. 
Зазначила, що ухвала суду не відповідає принципу законності та обґрунтованості і підлягає скасуванню.
Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що суд не надав належної оцінки тому, що відповідач за час розгляду справи здійснив відчуження належної йому частки спірного майна на підставі договору дарування своїй матері ОСОБА_6 , з метою перешкоджання у відновленні позивачем її порушеного права власності на майно, що призведе до неможливості забезпечення ефективного захисту її прав, за яким вона звернулася до суду. Прийняттям рішення у даній справі на користь позивача має наслідком перерозподіл часток права власності на спірне приміщення у співвідношенні: 3/8 – за відповідачем та 5/8 – за позивачем. Усвідомлюючи можливість зменшення частки у праві власності на спадкове майно, відповідач відчужив її своїй матері. 
Такі умисні дії відповідача, що полягали у відчуженні оспорюваного майна, мали намір перешкодити позивачу відновити своє право власності на частку у спірному майні. Таку поведінку відповідача можна вважати недобросовісною.
Відмова суду першої інстанції у задоволенні заяви про забезпечення позову на підставі того, що відповідачу оспорюване майно не належить, є необґрунтованою, адже метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, у тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.
Подана раніше позивачем заява від 27 жовтня 2020 року про забезпечення цього позову, залишена ухвалою суду від 28 жовтня 2020 року без задоволення, оскільки судом не встановлено, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову; заявником належним чином не обґрунтовано свої вимоги щодо забезпечення позову.
Вважає, що висновки суду в оскаржуваній ухвалі свідчать про неправильність та неповноту встановлення обставин, які мають значення для справи, а також неврахування судом можливих наслідків незадоволення відповідної заяви про забезпечення позову для позивача в аспекті захисту її законних прав та інтересів.
Відповідач ОСОБА_2 подав відзиви на апеляційні скарги, у яких просить відмовити у їх задоволенні.
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Зажирко Ю. Д. підтримав апеляційні скарги і просить їх задовольнити. 
Відповідач ОСОБА_2 і його представник – адвокат Воропай Л. А., будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися. При цьому адвокат Воропай Л. А. на електронну адресу суду 15 липня 2025 року надіслала клопотання про відкладення призначеного на 16 липня 2025 року розгляду справи у зв`язку з тим, що вона із 11 липня 2025 року по 25 липня 2025 року перебуває у відпустці разом із своїм чоловіком ОСОБА_8 , який є державним службовцем. До клопотання додала копію наказу від 27 червня 2025 року № 467-в про відпустку її чоловіка ОСОБА_8 , державного службовця. Однак доказів підтвердження свого перебування у відпустці не надала. Також, згідно акта № 169/25 від 15 липня 2025 року, складеного Вінницьким апеляційним судом, при перевірці електронного документа, виявлена відсутність накладення кваліфікованого електронного підпису.
Згідно статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені причини неявки буде визнано судом поважними. Неява сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідач ОСОБА_2 та його представник – адвокат Воропай Л. А. належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, клопотання адвоката до задоволення не підлягає, оскільки зазначена нею причина неявки у судове засідання не визнається поважною у зв`язку з відсутністю підтверджень перебування у відпустці саме адвоката Воропай Л. А., а тому їх неявка не перешкоджає розгляду справи. 
Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення за таких підстав. 
Відповідно до ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Судом встановлено, що згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 08 серпня 1997 року, ОСОБА_3 і ОСОБА_9 уклали 08 серпня 1997 року шлюб, зареєстрований Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з філією Державного центру розвитку сім`ї, актовий запис № 919 (том 1 а. с. 14).
Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 від 17 липня 2001 року, шлюб між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 розірваний, про що в Книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу 17 липня 2001 року зроблено запис за № 653, що зареєстровано Відділом реєстрації актів громадянського стану ленінградського районного управління юстиції у місті Києві (том 1 а. с. 50).
Згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 від 01 вересня 2001 року, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 одружилися 01 вересня 2001 року шлюб, актовий запис № 913; прізвища після одруження: чоловіка ОСОБА_10 , дружини ОСОБА_11 (том 1 а. с. 44).
Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 , виданого 15 травня 2002 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , його батьками є: батько ОСОБА_3 , мати ОСОБА_4 (том 1 а. с. 43).
Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_5 від 25 серпня 2004 року, шлюб між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 розірваний, про що в Книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу 25 серпня 2004 року зроблено запис за № 808, що зареєстровано Відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції м. Києва (том 1 а. с. 7).
Згідно свідоцтва про вінчання від 02 серпня 2006 року, ОСОБА_3 обвінчався із ОСОБА_12 в храмі «Воскресіння» м. Вінниця (том 1 а. с. 8, 58).
Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_6 від 14 лютого 2014 року, ОСОБА_3 і ОСОБА_1 зареєстрували шлюб 14 лютого 2014 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис № 225 (том 1 а. с. 42).
17 вересня 2015 року ОСОБА_3 видано безтермінове посвідчення серії НОМЕР_7 про його право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни – учасників бойових дій (том 1 а. с. 15).
Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_8 , виданого 11 березня 2016 року Відділом реєстрації смерті у м. Києві Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві, ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце смерті: Луганська область Навоайдарський район село Денежникове (том1 а. с. 45).
08 червня 2016 року ОСОБА_1 видано посвідчення серії НОМЕР_9 (безтерміново) про її пільги, встановлені законодавстом України для сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, а ІНФОРМАЦІЯ_3 – посвідчення серії НОМЕР_10 члена сім`ї дружини, військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби (том 1 а. с. 16).
Згідно договору купівлі-продажу, посвідченого 30 листопада 2005 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Сухановою Т. О., продавець ОСОБА_13 продав, а покупець ОСОБА_3 купив торгову палатку (том 1 а. с. 18).
Згідно договору купівлі-продажу, посвідченого 21 грудня 2004 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Сухановою Т. О., продавець ОСОБА_14 продала, а покупець ОСОБА_3 купив торгову палатку 2,0 * 1,5 (том 1 а. с. 19).
Згідно договору іпотеки № PCNL-B00/119/2006 (майнова порука), посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Сухановою Т. О. 27 червня 2006 року, іпотекодержатель АКБ «Райффайзенбанк Україна» та іпотекодавець ОСОБА_1 , виступаюча майновим поручителем ОСОБА_3 , уклали договір іпотеки для забезпечення повного і своєчасного виконання боржником ОСОБА_3 його боргових зобов`язань, визначених у статті 2 цього договору (боржник зобов`язаний повністю повернути іпотекодержателю суму отриманого кредиту 15 000,00 доларів США не пізніше 26 червня 2012 року), іпотекодавець цим надає іпотекодержателю в іпотеку нерухоме майно, визначене у статті 3 цього договору – предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_4 та належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Мультян В. М. 23 липня 2001 року за реєстровим № 9709 (том 1 а. с. 36-38).
Згідно договору купівлі-продажу, посвідченого 27 червня 2006 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Сухановою Т. О., продавець ОСОБА_15 продав, а покупець ОСОБА_3 купив приміщеня номер VІІ, VІІІ, загальною площею 81,5 кв. м. в підвалі житлового будинку номер АДРЕСА_1 (том 1 а. с. 39-40).
27 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на приміщення номер VІІ, VІІІ, загальною площею 81,5 кв. м. в підвалі житлового будинку номер АДРЕСА_1 та зареєстровані за ОСОБА_3 , та заборони вчинення реєстраційних дій щодо речових прав на даний об`єкт нерухомого майна (том 1 а. с. 76).
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 28 жовтня 2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено (том 1 а. с. 83-84).
Рішенням Вінницького міського суду Вінницько області від 06 лютого 2020 року у справі № 127/18908/19, позов ОСОБА_6 , діючої в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , до ОСОБА_1 , за участю органу опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Святошинського району м. Києва, про визнання права власності на майно в порядку спадкування, задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 3/4 частки приміщень № VІІ і № VІІІ в підвалі будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 (том 1 а. с. 120-126).
Постановою Вінницького апеляційного суду від 29 липня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 лютого 2020 року залишено без змін (том 1 а. с. 78-81, 127-134). 
Постановою Верховного Суду від 20 травня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 лютого 2020 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 29 липня 2020 року залишено без змін (том 3 а. с. 98-107).
17 серпня 2016 року ОСОБА_1 подала нотаріусу Київського міського нотаріального округу Петченку Ю. А. заяву, якою повідомила про прийняття спадщини після смерті її чоловіка ОСОБА_3 і просила видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом, повідомивши про інших спадкоємців за законом першої черги (том 1 а. с. 224).
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 31 січня 2024 року у справі № 127/24676/21, задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання нежитлових приміщень об`єктом права спільної сумісної власності.
Встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , без реєстрації шлюбу в період з 26 серпня 2004 року по 14 лютого 2014 року.
Визнано об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 приміщення номер VІІ та VІІІ, загальною площею 81,5 кв. м. в підвалі житлового будинку номер АДРЕСА_1 (том 2 а. с. 238-244, том 3 а. с. 19-25). 
Постановою Вінницького апеляційного суду від 28 травня 2024 року, яка набрала законної сили, апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 задоволено. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 31 січня 2024 року скасовано та ухвалено нове рішення. В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання нежитлових приміщень об`єктом права спільної сумісної власності, відмовлено (том 3 а. с. 4-12, 26-30, 108-114). 
Згідно договору дарування 1/4 частки нежилих приміщень, посвідченого 27 травня 2024 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Захарченко В. В. та зареєстрованого в реєстрі за № 912, дарувальник ОСОБА_6 подарувала, а обдарована ОСОБА_7 , прийняла в дар належну їй на праві приватної власності 1/4 частку нежилих приміщень № VІІ, VІІІ, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 81,5 кв. м. Подарована 1/4 частка нежилих приміщень, яка дарується, належить дарувальнику на підставі договору дарування 3/4 часток нежилих приміщень, посвідченого 02 липня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Захарченко В. В., за реєстровим № 884 (том 3 а. с. 115-118, 124).
Згідно договору купівлі-продажу 2/4 часток нежилих приміщень, посвідченого 27 травня 2024 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Захарченко В. В. та зареєстрованого в реєстрі за № 916, продавець ОСОБА_6 передала у власність, а покупець ОСОБА_7 , прийняла у власність 2/4 частки нежилих приміщень № VІІ, VІІІ, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , та зобов`язується сплатити за нього встановлену в договору грошову суму. 2/4 частки нежилих приміщень, які відчужуються, належить продавцю на підставі договору дарування 3/4 часток нежилих приміщень, посвідченого 02 липня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Захарченко В. В., за реєстровим № 884 (том 3 а. с. 120-123, 119).
Ухвалюючи рішення по суті спору та відмовляючи у задоволенні заявленого до ОСОБА_2 позову про визнання права власності на 1/2 частку у спільній сумісній власності подружжя, а саме – на нежитлові приміщення номер VІІ, VІІІ, загальною площею 81,5 кв. м. в підвалі житлового будинку номер АДРЕСА_1 , які були зареєстровані за ОСОБА_3 , суд першої інстанції вказав на те, що ці спірні нежитлові приміщення на день розгляду справи та ухвалення судового рішення, на праві власності із часткою 3/4 належать ОСОБА_7 , а не відповідачу у справі ОСОБА_2 , діями чи бездіяльністю якого права та інтереси позивача не порушені та не оспорені, у зв`язку з чим він не є належним відповідачем у справі. Позивач просить визнати за нею право власності на 1/2 частку у спільній сумісній власності подружжя, а саме на 1/2 частку нежитлових приміщень номер VІІ, VІІІ, загальною площею 81,5 кв. м. в підвалі житлового будинку номер АДРЕСА_5 частки яких на праві власності належить ОСОБА_7 , яка не може бути позбавлена цього права чи обмежена у його здійсненні, оскільки вона не була залучена відповідачем (співвідповідачем) до участі у справі.
Також у справі представником позивача ОСОБА_1 – адвокатом Зажирко Ю. Д. подана заява про забезпечення позову (без реєстрації і без зазначення дати), у якій просив вжити заходів забезпечення позову, шляхом накладення арешту на приміщення номер VІІ, VІІІ, загальною площею 81,5 кв. м., які знаходяться у підвалі житлового будинку номер АДРЕСА_1 , та заборони вчинення реєстраційних дій щодо речових прав на даний об`єкт нерухомого майна. Свою заяву мотивував тим, що за відповідачем рішенням суду визнано право власності на 3/4 частки спірних нежилих приміщень. Незважаючи на наявність спору, відповідач здійснив відчуження даної частки своїй матері ОСОБА_6 , яка від його імені, як неповнолітнього, була позивачем у справі № 127/18908/10. На підставі договору дарування 3/4 часток нежитлових приміщень, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального коругу Захарченко В. В., за реєстровим № 884, проведено державну реєстрацію права власності на предмет договору за ОСОБА_6 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Вказаний правочин є удаваним і здійснений протилежною стороною як намагання утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у справі.
Крім цього, під час розгляду спору у даній справі та у справі № 127/24676/21 за позовом ОСОБА_1 про встановлення факту спільного проживання однією сум`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 , та визнання нежитлових приміщень об`єктом права спільної сумісної власності, ОСОБА_6 знову здійснила відчуження даної частки. І таке відчуження вона здійснила 27 травня 2024 року – напередодні ухвалення судового рішення Вінницьким апеляційним судом – 28 травня 2024 року. Вказані дії і постійне затягування розгляду справ свідчить про намагання відповідача будь-якими засобами перешкодити суду ухвалити законне рішення на користь ОСОБА_1 . Крім цього такі дії вчинені в порушення вимог статтей 659 та 721 ЦК України, згідно яких продавець (дарувальник) зобов`язаний попередити покупця про всі права третіх осіб на товар, що продається та про недоліки речі, що є дарунком. Відповідач приховував як факт первинного відчуження, так і факт повторного відчуження протягом всього часу відновлення провадження у справі – з 19 серпня 2024 року. Відповідно до вказаних правочинів їх власником є ОСОБА_7 , яка може здійснити відчуження на користь третіх осіб. Тобто, у разі невжиття заходів забезпечення позову, може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у даній справі. 
Крім того, заборона відчуження спірного майна зможе убезпечити права та інтереси можливих добросовісних набувачів, оскільки враховуючи поведінку відповідача, він здійснив відчуження пов`язаній особі, з метою лише ускладнити виконання рішення суду. Але у випадку прийняття рішення на користь позивача, вони можуть скористатися відсутністю заборони і продати дане майно добросовісним набувачам, втягнувши їх у спірні правовідносини (том 3 а. с. 140).
Постановляючи судове рішення про відмову у задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Зажирка Д. Ю. про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що на час розгляду справи та подання заяви про забезпечення позову спірне нерухоме майно, а саме 3/4 частки, вже не належить відповідачу у справі, а знаходиться у власності третіх осіб, які не є стороною у справі і позивачем не було залучено їх до участі у справі як сторону, а тому задоволення даної заяви буде помилковим накладенням арешту на майно особи, яка не є відповідачем у справі. При цьому суд першої інстанції відхилив твердження представника позивача про те, що вказані правочини є удаваними і здійснені відповідачем як намагання утруднити чи зробити неможливими виконання рішення суду у даній справі, що є безпіставним та не підтверджено жодним допустимим і належним доказом.
Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції, викладеними в оскаржуваних судових рішеннях: в ухвалі та в рішенні суду, оскільки він ґрунтується на вимогах закону та на встановлених по справі обставинах. 
Позивач ОСОБА_1 , звернувшись із цим позовом до суду, згідно вимог пунктів 4 і 5 частини 3 статті 175 ЦПК України, зміст позовних вимог зазначила таким чином: «про визнання права власності на 1/2 частку у спільній сумісній власності подружжя», обґрунтувавши такі вимоги саме тим, що проживаючи із ОСОБА_3 однією сім`єю, але не перебуваючи у шлюбі між собою, вони придбали 27 червня 2006 року комерційну нерухомість – нежитлові приміщення № VІІ і № VІІІ по АДРЕСА_1 . Вважаючи це майно належним їм на праві спільної сумісної власності, у якому частки, що належать чоловікові та дружині, є рівними, у своєму позові просила: «визнати за нею право особистої приватної власності на 1/2 частку приміщення № VІІ і № VІІІ (том 1 а. с. 1-2).
Статтею 57 (глава 7) СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є виплати (страхові виплати та виплати викупних сум), одержані за договорами страхування життя та здоров`я. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.
Право спільної сумісної власності подружжя регулюється главою 8 СК України (статті 60-74).
Відповідно до статі 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (ч. 1). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 2).
Положеннями статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. 
Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
Статтею 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (ч. 1). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3).
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Згідно зі статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1).
Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України, відповідно до якої у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.
Статтею 74 СК України регулюється питання права на майно жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або у будь-якому іншому шлюбі.
Так, відповідно до зазначеної статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.  На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу «Право спільної сумісної власності подружжя» (статті 60-74).
Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 статті 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені із цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Отже, майно може належати подружжю на праві спільної сумісної власності за умови встановленого факту набуття такого майна подружжям під час шлюбу; джерелом набуття цього майна мають бути спільні сумісні кошти подружжя або їх спільна праця; мета, з якою дане майно придбане та наявність цього майна на час припинення ведення спільного господарства.
Як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_3 придбав у ОСОБА_15 27 червня 2006 року у власність приміщення № VІІ і № VІІІ в підвалі житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджено договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Сухановою Т. О. та зареєстрованого в реєстрі за № 3047. На зазначене приміщення 25 липня 2006 року КП «ВООБТІ» видало реєстраційне посвідчення, відповідно до якого за ОСОБА_3 зареєстровано на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 27 червня 2006 року і записано в реєстрову книгу за № 1869, книга № НОМЕР_11 , приміщення в будинку АДРЕСА_1 , приміщення в підвалі, що складаються із приміщень № VІІ і № VІІІ, загальною площею 81,5 кв. м. (том 1 а. с. 39-40, 41 і 41 на звороті).
На час придбання ОСОБА_3 цього нерухомого майна, він та позивач ОСОБА_1 не перебували у зареєстрованому шлюбі між собою і в іншому шлюбі.
ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (том 1 а. с. 45). Відповідач ОСОБА_2 є його спадкоємцем, який прийняв спадщину у визначений законом строк та оформив свої спадкові права на спірне нежитлове приміщення, на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницько області від 06 лютого 2020 року у справі № 127/18908/19, яке набрало законної сили 29 липня 2020 року та яким визнано за ним право власності на 3/4 частки приміщень № VІІ і № VІІІ в підвалі будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 (том 1 а. с. 120-126, 127-134; том 3 а. с. 98-107).
Отримавши у власність 3/4 частки нежитлового приміщеня, ОСОБА_2 розпорядився ним на свій розсуд, подарувавши його згідно договору дарування, посвідченого 02 липня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Захарченко В В., за реєстровим номером 884, своїй матері ОСОБА_6 , яка згодом подарувала 1/4 його частку згідно договору дарування, посвідченого 27 травня 2024 року (зареєстровано в реєстрі за № 912) та продала 2/4 його частки згідно договору купівлі-продажу, посвідченого 27 травня 2024 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Захарченко В. В. (зареєстровано в реєстрі за № 916) новому власнику ОСОБА_7 (том 3 а. с. 115-124).
Отже, судом встановлено, що на час вирішення даного спору відповідач ОСОБА_2 не є власником спірного нерухомого майна, а його власником є ОСОБА_7 .
Позивач ОСОБА_1 підтримала заявлені позовні вимоги до ОСОБА_2 і ці вимоги і саме до цього відповідача без змін підтримав у судовому засіданні її представник – адвокат Зажирко Ю. Д.
За відсутності відповідної заяви позивача по справі ОСОБА_1 про залучення ОСОБА_7 , яка є власником 3/4 часток спірного майна, на частину якого позивач ОСОБА_1 просить визнати право власності за нею, до участі у справі відповідачем чи співвідповідачем та заявлення до неї відповідних позовних вимог, суд не вправі вчиняти такі процесуальні дії самостійно. 
Пред`явлення позову до неналежного відповідача (або непред`явлення позову до належного відповідача (співвідповідача)) не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. Вказане може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог по суті заявлених вимог.
До такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 02 лютого 2022 року у справі № 199/4585/18.
Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19 зазначив, що визначення у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом.
Наведеним спростовуються доводи апеляційної скарги, які як безпідставні і такі, що не ґрунтуються на цивільному процесуальному законі, не впливають на висновки суду першої інстанції.
З огляду на викладене та з урахуванням встановлених по справі обставин і вимог цивільного процесуального закону, апеляційний суд приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 і залишення без змін оскаржуваного нею рішення суду.
Щодо оскарження ухвали суду про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.
Постановляючи судове рішення про відмову у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що судом встановлено, що між сторонами дійсно виник спір щодо нерухомого майна, проте, не встановлено, що невжиття заходів забезпеченння позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову та заявником належним чином не обґрунтовано свої вимоги щодо забезпечення позову. При цьому суд також виходив із того, що на час розгляду справи і подання заяви про забезпечення позову, спірне нерухоме майно, а саме 3/4 його частки вже не належить відповідачу ОСОБА_2 , а знаходиться у власності третіх осіб, які не є стороною у справі і позивачем не було залучено їх до справи стороною, у зв`язку з чим є помилковим накладення арешту на належне особі майно, яка не є відповідачем у справі.
Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Згідно з ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Відповідно до ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб (пункт 1).
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача.
Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову. Отже, з урахуванням наведеного є істотними і необхідними для забезпечення позову відомості щодо особи відповідача, дані про нього, у тому числі відомості про належність спірного майна саме відповідачу у справі.
Як свідчать матеріали справи спірне майно, яким є приміщення № VІІ і № VІІІ по АДРЕСА_1 , на праві спільної часткової власності із часткою в розмірі 3/4 належить ОСОБА_7 , що також підтверджується Витягами із Державного реєстру речових прав від 27 травня 2024 року (том 3 а. с. 119, 124).
Суд першої інстанції на виконання вимог процесуального закону, з`ясував, що дійсно існує спір щодо нерухомого майна, зазначеного позивачем у її позовній заяві та встановив, що спірне майно, на яке позивач просить накласти арешт та заборонити вчиняти відносно нього певні дії, не належить на праві власності відповідачу у справі ОСОБА_2 , а перебуває у власності іншої особи – ОСОБА_7 , яка не залучена до участі у справі стороною, а саме – відповідачем чи співвідповідачем.
Накладення арешту на майно особи, яка є його власником та не є стороною у справі, є неможливим.
Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги не спростовують правомірність ухвали суду першої інстанції щодо забезпечення позову.
З огляду на викладене судом першої інстанції постановлено законну ухвалу про відмову у задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Зажирка Ю. Д. про забезпечення позову.
За наведених обставин апеляційний суд вважає, що ухвала суду є законною і обґрунтованою, постановленою з дотриманням норм процесуального права, в зв`язку з чим не підлягає до скасування, а апеляційна скарга не підлягає до задоволення, оскільки наведені в ній доводи правильність висновків суду не спростовують.
Відповідно до пунктів 1 і 2 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного та керуючись ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд 
Постановив:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 30 січня 2025 року і рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 31 січня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуючий	М. В. Матківська  	
Судді	І. В. Міхасішин  	
  	В. В. Сопрун  	

Повний текст судового рішення складено 17 липня 2025 року