П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
12 червня  2025 року                                                                                       м. Київ
 
Справа № 372/178/24
Провадження: № 22-ц/824/9822/2025
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,
суддів Верланова С. М., Нежури В. А., 
секретар Лаврук Ю. В.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Шаповала Богдана Анатолійовича в інтересах ОСОБА_1 
на рішення Обухівського районного суду Київської області від 24 лютого 2025 року, ухвалене під головуванням судді Тиханського О. Б.,
у справі за позовом заступника керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельними ділянками треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету позову: Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», ОСОБА_2 ,
 
у с т а н о в и в:
         
У січні 2024 року заступник керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що відповідно до розпорядження Обухівської районної державної адміністрації Київської області від 11.06.2009 № 710 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 12-ти громадянам для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Козинської селищної ради», поряд з іншими, ОСОБА_2 передано у приватну власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 2 га, місце розташування: Козинська селищна рада.
Відповідно до даного розпорядження був розроблений проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 12-ти громадянам для ведення ОСГ на території Козинської селищної ради. Обухівського району Київської області.
Відповідно до листа, ДП «Київське лісове господарство» від 08.05.2009 № 79, що міститься в вказаному проекті землеустрою, повідомлено, що вказана земельна ділянка була вилучена із лісових земель і передана до земель запасу Козинської селищної ради до 2003 року і на планово-картографічних матеріалах лісовпорядкування не рахується. До даного листа надано викопіювання планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, з якої вбачається вилучення спірних земельних ділянок із земель лісового фонду.
В подальшому, на підставі вказаного розпорядження Обухівської районної державної адміністрації, ОСОБА_2 видано державний акт на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3223155400:06:011:0015 (змінено на 3223155400:06:011:0048) площею 1 га серія ЯН № 692882 від 26.06.2009, зареєстрований за № 010991601081 та державний акт на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3223155400:06:011:0016 площею 1 га серія ЯН № 383871 від 21.09.2009, зареєстрований за № 010995001103.
В свою чергу, державним реєстратором Заставенко А. В., на підставі договорів купівлі-продажу від 20.08.2010 року № 3298, від 20.08.2010 № 3291, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень внесено запис про державну реєстрацію права власності (індексний номер 34981312 від 27.04.2017) на земельну ділянку з кадастровим номером 3223155400:06:011:0048 та про державну реєстрацію права власності (індексний номер 34981634 від 27.04.2017) на земельну ділянку з кадастровим номером 3223155400:06:011:0016 за ОСОБА_1 .
Прокурор вважає, що спірні земельні ділянки відносяться до земель лісового фонду, що підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування за 1993 та 2003 роки. Крім того, ДП «Київське лісове господарство» не погоджувало вилучення спірних земельних ділянок із земель лісового фонду. Також вважає, що саме КОДА є належним розпорядником спірних земельних ділянок, а тому надання у власність не уповноваженим органом та зміна цільового призначення проведена з порушенням земельного законодавства.
На підставі викладеного, вважає, що ефективним способом захисту порушеного права у цих правовідносинах є заявлення негаторного позову, у складі позовних вимог якого має бути вимога про скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію права власності спірних земельних ділянок та вимога щодо скасування державної реєстрації земельної ділянки в державному земельному кадастрі (згідно заяви про зміну позовних вимог, т. 1, а. с. 195-199).
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 24 лютого 2025 року позов заступника керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації задоволено.
Усунуто перешкоди власнику, державі в особі Київської обласної державної адміністрації у користуванні та розпорядженні землями лісогосподарського призначення шляхом скасування рішень державного реєстратора індексний номер 34981312 від 27.04.2017 та індексний номер 34981634 від 27.04.2017 про державну реєстрацію права власності за  ОСОБА_1 на земельні ділянки з кадастровими номерами 3223155400:06:011:0048 та 3223155400:06:011:0016 із припиненням речових прав щодо них.
Усунуто перешкоди власнику, державі, в особі Київської обласної державної адміністрації у користуванні та розпорядженні землями лісогосподарськогопризначення шляхом скасуваннядержавної реєстрації земельних ділянок з кадастровими номерами 3223155400:06:011:0048 та 3223155400:06:011:0016 у Державному земельному кадастрі.
Стягнуто з      ОСОБА_1 на користьпрокуратури Київської області судові витрати за сплату судового збору за подачу позову у розмірі 2684 грн.
Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Шаповал Б. А. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду просив скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що прокурором не було доведено належними та допустимими доказами того факту, що спірні земельні ділянки належать до земель лісогосподарського призначення. Крім того, вважає лист УДПЛ ВО «Укрдержліспроект» неналежним та недопустимим доказом, який не може братися судом до уваги, оскільки, в даному випадку належним доказом в розумінні вимог Лісового кодексу, права держави на землі лісогосподарського призначення є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування за відсутності документів про постійне землекористування. Також, звертає увагу суду на те, що долучені до позовної заяви фрагменти планшетів лісовпорядкування №1 та №2 за 2003 та 1993 роки не можуть вважатися допустимими доказами і братися судом до уваги, оскільки ці фрагменти є не затвердженими та не завершеними документами.
Звертає окрему увагу на те, що суд не врахував правові позиції, які викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду, щодо ефективного способу захисту при розгляді справ про захист права власності, що призвело до ухвалення невірного за своєю суттю рішення. З огляду на зміст правовідносин, зазначених в позові, прокурор мав заявити віндикаційну вимогу на підставі статей 387, 388 ЦК України. І лише зазначення про негаторність цього позову не робить його таким за суттю.
Посилається й на те, що рішенням Обухівського районного суду Київської області від 19.06.2013 року у справі № 1018/3575/12  відмовлено у задоволенні позову прокурора Обухівського району в інтересах держави в особі Державного комітету лісового господарства України, Державного підприємства «Київське лісове господарство» до Обухівської районної державної адміністрації, ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 про визнання недійсним та скасування розпоряджень, державних актів на право приватної власності на землю, договорів купівлі-продажу, витребування земельних ділянок та визнання права власності, треті особи - Головне Управління Держземагенства в Київській області, Відділ опіки та піклування Бориспільської міської ради. Вказане рішення мотивоване тим, що надані позивачами докази листи ДП «Київське лісове господарство», витяг з кадастрової карти України, планшет №2 карти лісовпорядкування 2003 року спростовуються вказаними вище доказами, та не вказують на те, що саме спірні земельні ділянки відносяться до земель ДП «Київське лісове господарство», та надані відповідачам з порушенням земельного та лісового законодавства.
Відмічає, що у вищевказаному ріщенні судом було зазначено про те, що доводи ДП «Київське лісове господарство» про виділення йому спірних земельних ділянок судом оцінюється критично, оскільки в ДП відсутні правовстановлюючі документи, а планово-картографічні матеріали можуть бути тимчасовим замінником державного акту на право постійного користування земельними лісовими ділянками лише за умови наявності рішення повноважного органу про передачу в користування ДП «Київське лісове господарство» спірної земельної ділянки та використання її для потреб лісового господарства, проте, таких документів суду надано не було.
Тобто, скаржник вважає, щовказаним рішенням Обухівського районного суду Київської області від 19.06.2013 у справі № 1018/3575/12 встановлено факт, що спірні земельні ділянки не відносились до земель лісогосподарського призначення. Разом з тим, суд першої інстанції не врахував таких доводів, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 24 квітня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
В судовому засіданні адвокат Шаповал Б. А. в інтересах ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу, з викладених в ній підстав.
Представник Київської обласної прокуратури Батюк І. В. заперечувала проти доводів апеляційної скарги та вважала її необґрунтованою.
Інші учасники у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації Київської області від 11.06.2009 року № 710 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 12-ти громадянам для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Козинської селищної ради», поряд з іншими, ОСОБА_2 передано у приватну власність дві земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства загальною площею 2 га, місце розташування: територія Козинської селищної ради Обухівського району Київської області.
Зокрема, на підставі зазначеного розпорядження, було розроблено проєкт землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність, згідно з яким ОСОБА_2 було надано земельну ділянку площею 1 га з кадастровим номером 3223155400:06:011:0015 (у подальшому змінено на 3223155400:06:011:0048) та ще одну ділянку площею 1 га з кадастровим номером 3223155400:06:011:0016. Відповідно, загальна площа переданих у власність земель становила 2 га.
Відповідно до листа ДП «Київське лісове господарство» від 08.05.2009 № 79, що долучено до проєкту землеустрою, зазначено, що вказані земельні ділянки були вилучені із земель лісового фонду до 2003 року та передані до земель запасу Козинської селищної ради. У листі також зазначено, що на планово-картографічних матеріалах лісовпорядкування ці ділянки не рахуються як землі лісового фонду. 
До листа додано викопіювання відповідних фрагментів планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, з яких, на думку автора листа, вбачається, що земельні ділянки з кадастровими номерами 3223155400:06:011:0048 та 3223155400:06:011:0016 були вилучені із земель лісового фонду ще до моменту оформлення права власності за  ОСОБА_2 .
В подальшому, на підставі вказаного розпорядження Обухівської районної державної адміністрації, ОСОБА_2 видано державний акт на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3223155400:06:011:0015 (змінено на 3223155400:06:011:0048) площею 1 га серія ЯН № 692882 від 26.06.2009, зареєстрований за № 010991601081, та державний акт на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3223155400:06:011:0016 площею 1 га серія ЯН № 383871 від 21.09.2009, зареєстрований за № 010995001103.
В свою чергу, державним реєстратором Заставенко А. В., на підставі договорів купівлі-продажу від 20.08.2010 року № 3298, від 20.08.2010 року № 3291, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень внесено запис про державну реєстрацію права власності (індексний номер 34981312 від 27.04.2017) на земельну ділянку з кадастровим номером 3223155400:06:011:0048 та про державну реєстрацію права власності (індексний номер 34981634 від 27.04.2017) на земельну ділянку з кадастровим номером 3223155400:06:011:0016 за ОСОБА_1 .
Відповідно до листа Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання «Укрдержліспроект» від 20.10.2021 року № 889 та доданими до неї фрагментами з публічної кадастрової карти України, вбачається, що на ній нанесено частини кварталів і межі їх таксаційних виділів Козинського лісництва ДП «Київський лісгосп» за даними лісовпорядкування 2003 року, а саме межі земельних ділянок виділені чорним кольором, а спірні земельні ділянки виділені сірим кольором під номерами 17 та 18.
Крім того, до зазначеного листа додано фрагмент з публічної кадастрової карти України, на якому нанесено частини кварталів та межі їх таксаційних виділів Козинського лісництва ДП «Київський лісгосп» за результатами лісовпорядкування 2014 року. Згідно з цими матеріалами, межі земельних ділянок лісового фонду (зокрема квартал 17) позначені чорним кольором, тоді як спірні земельні ділянки, ідентифіковані як ділянки під номерами 17 та 18, позначено сірим кольором. З аналізу наданого фрагмента карти вбачається, що вказані спірні ділянки (з кадастровими номерами 3223155400:06:011:0048 та 3223155400:06:011:0016) не накладаються на межі кварталів лісового фонду та не перетинаються з ними станом на 2014 рік. Цей факт має значення при встановленні належності спірних земель до земель лісогосподарського призначення.
Відповідно до листа Козинської селищної ради від 18.10.2021 року №1628, повідомлено, що Козинською селищною радою не ухвалювалось рішень про вилучення земельних ділянок за кадастровими номерами, зокрема 3223155400:06:011:0016, 3223155400:06:011:0048, з державного лісового фонду, право постійного користування ДП «Київський лісгосп» або будь яким іншим землекористувачем такими землями не припинялось. Козинської селищною радою не ухвалювалось рішень про зміну цільового призначення вказаних земельних ділянок. Містобудівна документація на вказані земельні ділянки, які розташовані за межами смт Козин, не розроблялась і не затверджувалась.
Відповідно до листа ДП «Київське лісове господарство» від 01.12.2021 року №01-965, повідомлено, що земельні ділянки з кадастровими номерами 3223155400:06:011:0016, 3223155400:06:011:0048, згідно планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування 2014 року та даних публічної кадастрової карти України, розташовані за межами земель лісогосподарського призначення державного лісового фонду Підприємства. Разом з тим, ДП «Київський лісгосп» повідомляє про те, що вищевказані земельні ділянки були вилучені з лісового фонду Підприємства в попередні роки, що передувало лісовпорядкуванню 2014 року. Вищевказані земельні ділянки були вилучені з лісового фонду згідно планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування після 2003 року (Козинське лісництво кв.8,12,17,22,27 планшет №2, масштаб 1:1000, лісовпорядкування 1993, 2003 року). На земельні ділянки з вищевказаними кадастровими номерами погоджувальні документи щодо вилучення земель лісового фонду та зміни їх цільового призначення на підприємстві відсутні.
26.07.2019 року наказом Київського обласного та по м. Києву Управління лісового та мисливського господарства затверджено матеріали лісовпорядкування 2014-2015 років державних лісогосподарських підприємств, діяльність яких координується Київським обласним та по м. Києву управлінням лісового та мисливського господарства. Спірні земельні ділянки розташовані на планшеті №2.
Відповідно до висновку судового експерта Інатькова В. М. від 10.05.2024 року за результатами проведення земельно-технічної експертизи, визначено, що земельні ділянки з кадастровим номером 3223155400:06:011:0015 (вказаний кадастровий номер був змінений на 3223155400:06:011:0048) та 3223155400:06:011:0016 в період складання та затвердження землевпорядної документації щодо її відведення ОСОБА_2 , як першому власнику по праву приватизації не перебувала в межах кварталів №8,12,17,22,27 (лісового фонду) Козинського лісництва ДП «Київський лісгосп».
Відповідно до листа ДСГП «Ліси України» від 18.01.2024 року, надано позначену на матеріалах лісовпорядкування 2003 року ДП «Київське лісове господарство» трасу Київ-Обухів (траса позначена маркером блакитного кольору).
Судом було досліджено зведену схему земельних ділянок. З наданої схеми вбачається, що спірні земельні ділянки, відповідно до проекту землеустрою та розпорядження розташовуються по ліву сторону від траси Київ-Обухів, в напрямку міста Обухів, а фактично їх кінцеве місце розташування відповідно до публічної кадастрової карти заходиться по праву сторону від траси Київ-Обухів, в напрямку міста Обухів.
Допитаний в судовому засіданні судовий експерт ОСОБА_16 наданий ним висновок підтримав, додатково зазначив, що при його складанні використовувався проект землеустрою та матеріали лісовпорядкування 2014 року. Матеріали лісовпорядкування 2003 року ним не досліджувались та не брались до уваги, оскільки це було до приватизації земельних ділянок.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що факт часткового віднесення спірних земельних ділянок до земель лісогосподарського призначення підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування 2003 року. На час передачі земель у 2009 році ці матеріали були чинними, тоді як нові матеріали, датовані 2014 роком, були затверджені лише у 2019 році. Надані докази, включно з висновками Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання «Укрдержліспроект» суд визнав належними, допустимими, достовірними і достатніми.
Крім того, суд першої інстанції зазначив, що в силу положень статей 19, 55, 84 Земельного кодексу України та статті 5 Лісового кодексу України, спірні земельні ділянки частково відносяться до земель державної власності лісогосподарського призначення та використовуються для ведення лісового господарства у порядку, визначеному Лісовим кодексом України. Державне підприємство «Київське лісове господарство» не надавало погодження на вилучення зазначених ділянок зі свого користування.
Щодо обрання способу захисту, суд першої інстанції вказав, що прокурор діє в інтересах держави, а тому має право на захист її прав шляхом звернення з негаторним позовом. Такий позов про усунення перешкод у здійсненні права користування і розпорядження землями лісогосподарського призначення було обґрунтовано вимогами про скасування державної реєстрації права власності, що, на думку суду, є належним способом захисту. Суд зазначив, що негаторний позов є допустимим у випадках, коли не відбулося фактичного позбавлення володіння, але є перешкоди в користуванні земельною ділянкою, і саме з огляду на часткове накладення меж спірних земельних ділянок на межі земель лісогосподарського призначення, дійшов висновку про задоволення позовних вимог у цій частині.
Суд першої інстанції також вказав, що обставини справи не є преюдиційними до обставин у справі №1018/3575/12 у зв`язку з тим, що прокурором було надано нові докази, які не розглядалися у справі в 2013 році, а також, що розпорядження земельними ділянками було здійснено органом, який не мав на це відповідних повноважень.
Проте, колегія суддів не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду.
Перевіряючи висновки суду першої інстанції щодо належності спірних земельних ділянок до земель лісогосподарського призначення, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до статті 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земельний кодекс України та Лісовий кодекс України визначають особливий правовий режим земель лісогосподарського призначення, який передбачає обмеження щодо їх вилучення, передачі у приватну власність, а також особливу процедуру встановлення статусу таких земель.
Частина друга статті 84 Земельного кодексу України передбачає, що право державної власності на землю реалізується виключно органами виконавчої влади в межах визначених законом повноважень. Згідно з частинами другою і третьою статті 56 цього ж кодексу, передача земель лісогосподарського призначення у приватну власність можлива лише в окремих, чітко визначених випадках (наприклад, щодо деградованих і малопродуктивних угідь для заліснення), інші випадки законом не передбачені.
У свою чергу, статтею 5 Лісового кодексу України встановлено, що до земель лісогосподарського призначення належать як лісові, так і нелісові землі, що передані для потреб лісового господарства. Облік таких земель здійснюється на підставі матеріалів лісовпорядкування, які, згідно з нормами статей 45, 47, 48, 54 ЛК України, є основним доказом на підтвердження статусу земель як лісового фонду.
Особливо важливим є пункт 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» Лісового кодексу України, згідно з яким до моменту отримання державного акту на постійне користування, планово-картографічні матеріали лісовпорядкування визнаються документами, що підтверджують право на використання земель лісового фонду.
Отже, визначення належності земельної ділянки до лісового фонду має базуватись виключно на затверджених та погоджених у встановленому порядку матеріалах лісовпорядкування.
У справі, що переглядається, на підтвердження лісового статусу земель прокурором були подані фрагменти планшетів лісовпорядкування 1993 та 2003 років (планшети №1 та №2), а також листи ДП «Київське лісове господарство» та ДП «Укрдержліспроект», в яких зазначено, що спірні ділянки розташовані в межах кварталу 17 Козинського лісництва.
Однак, на думку колегії суддів, ці документи не можуть вважатися належними та допустимими доказами у розумінні чинного законодавства.
Визначення статусу земель як лісових можливе лише на підставі матеріалів лісовпорядкування, що затверджені уповноваженим органом (див. постанову ВС від 06.02.2020 у справі № 914/2367/18).
Однак, подані планшети лісовпорядкування не містять ознак їх офіційного затвердження уповноваженими органами, як цього вимагає Лісовий кодекс України. Вони не містять підписів, відтисків печаток, відміток про погодження з відповідними органами виконавчої влади, що виключає їх юридичну силу як офіційного документа. 
Крім того, в матеріалах справи відсутні докази погодження таких матеріалів із центральним органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища, що є обов`язковим елементом процедури включення земель до складу державного лісового фонду.
Колегія суддів також звертає увагу на те, що матеріали лісовпорядкування мають юридичну силу лише за умови їх затвердження в установленому порядку. Однак, надані прокурором фрагменти є лише копіями частин планшетів, не містять повної інформації, підписів, посвідчень або відміток про їх офіційне походження, що унеможливлює встановлення їх автентичності. Відтак, ці матеріали не можуть визнаватись належними та допустимими доказами у розумінні статті 84 Земельного кодексу України та вимог Лісового кодексу України.
Суд першої інстанції, визнаючи ці фрагменти належними доказами, фактично поклав в основу рішення документи, які не мають юридичної сили, що суперечить принципу допустимості доказів та процесуальним нормам.
Надані позивачами докази у вигляді листів ДП «Київське лісове господарство», фрагментів кадастрової карти та планшету №2 лісовпорядкування 2003 року, не підтверджують, що саме спірні земельні ділянки, з кадастровими номерами 3223155400:06:011:0048 та 3223155400:06:011:0016, відносяться до земель державного лісового фонду, або що вони були надані у власність з порушенням земельного та лісового законодавства.
Щодо правової визначеності та значення для розгляду даної справи рішення Обухівського районного суду Київської області від 19.06.2013 року у справі № 1018/3575/12.
Колегія суддів враховує обставини, встановлені рішенням Обухівського районного суду Київської області від 19.06.2013 у справі № 1018/3575/12. 
Так, у вищезгаданому рішенні, ухваленого за позовом прокурора в інтересах держави до Обухівської РДА та ОСОБА_2 було встановлено, що документального підтвердження належності спірних земель до земель лісового фонду не надано, натомість, такі відомості спростовано іншими доказами, зокрема, довідками, погодженнями місця розташування, листами ДП «Київське лісове господарство» тощо.
Це рішення набрало законної сили у 2013 році та не було оскаржене. Ураховуючи положення ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені цим рішенням, не підлягають повторному доказуванню у справах за участю тих самих осіб або осіб, щодо яких такі обставини встановлені. Незважаючи на те, що в юридичному сенсі вказане рішення не має формального преюдиційного характеру у цій справі, встановлені ним фактичні обставини мають враховуватися судом, оскільки вони залишаються незмінними, не були спростовані новими належними доказами та мають юридичну значимість.
За таких обставин, висновок суду першої інстанції про те, що вказане рішення не має жодного значення для цієї справи, є помилковим, оскільки це суперечить принципу юридичної визначеності (res judicata), який закріплено у практиці Верховного Суду (зокрема, у постанові ВП ВС від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16), а також у рішенні ЄСПЛ у справі «Совтрансавто-Холдинг проти України». Суд першої інстанції безпідставно повторно дослідив уже встановлені раніше обставини та дійшов протилежного висновку без наявності нових належних і допустимих доказів.
Перевіряючи висновки суду в частині позовних вимог щодо правомірності розпорядження Обухівської РДА та дотримання порядку передачі земельної ділянки у власність, колегія суддів зазначає таке.
Звертаючись до суду з позовом, прокурор посилався на те, що розпорядження Обухівської районної державної адміністрації Київської області від 11.06.2009 № 710 було ухвалене з порушенням вимог земельного та лісового законодавства. Зокрема, на думку прокурора, земельні ділянки були передані у приватну власність без погодження з постійним землекористувачем (ДП «Київське лісове господарство»), без вилучення її з державного лісового фонду та без належного затвердження проєкту землеустрою зі зміною цільового призначення, що суперечить вимогам статей 20, 22, 57, 93, 116, 122, 149 ЗК України та статей 16, 17, 18 ЛК України.
Прокурор також стверджував, що розпорядником земель лісогосподарського призначення за межами населених пунктів є виключно Київська обласна державна адміністрація, а не районна адміністрація, відтак, Обухівська РДА діяла поза межами повноважень.
У подальшому, змінюючи предмет позову, прокурор обрав форму негаторного позову та просив скасувати державну реєстрацію права власності на земельні ділянки, зареєстровані за ОСОБА_1 , як спосіб усунення перешкод у користуванні землями державної форми власності.
Однак, колегія суддів вважає такі доводи прокурора необґрунтованими, з огляду на наведене нижче.
З матеріалів справи слідує, що відповідно до договорів купівлі-продажу від 20.08.2010 року №3298 та №3291, ОСОБА_1 набула право власності на спірні земельні ділянки (кадастрові номери 3223155400:06:011:0048 та 3223155400:06:011:0016) на підставі цивільно-правового договору, яке було зареєстроване у встановленому законом порядку.
Згідно з пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори. Частина 1 ст. 182 ЦК України передбачає, що право власності на нерухомість виникає лише з моменту його державної реєстрації, а ч. 4 ст. 334 ЦК України підтверджує, що такі права вважаються набутими з моменту їх офіційної фіксації.
Також, відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не встановлено судом. Договори, на підставі яких ОСОБА_1 отримала земельні ділянки, є чинними, їх дійсність не була оскаржена та не визнана недійсною, а тому відсутні підстави вважати набуття права власності незаконним.
Стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплює принцип недоторканності приватної власності, а статті 13 і 14 Конституції України гарантують захист прав власника, рівність усіх суб`єктів права власності перед законом та неприпустимість позбавлення права власності інакше як на підставах, визначених законом.
Отже, колегія суддів вважає, що доводи прокурора щодо незаконності набуття права власності на спірні земельні ділянки є непідтвердженими, а посилання на порушення порядку вилучення земель із користування ДП «Київське лісове господарство» вже було спростоване в іншій судовій справі. Відтак, повторне пред`явлення позову на тих самих правових підставах суперечить вимогам закону та міжнародним стандартам правової визначеності.
Водночас, колегія суддів вважає за необхідне наголосити на тому, що позивачем обрано не вірний спосіб захисту, що є самостійною підставою відмови у позові.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19 зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові (постанова Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18).
Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.5)). Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (пункт 14)).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня, 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі, № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (пункт 67), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19, (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (пункт 56)).
Можливість набуття права приватної власності на земельну ділянку лісогосподарського призначення передбачена положеннями статей 10, 12, 56, 57 ЛК України. Про зазначене вказувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.11.2021 року у справі №359/3373/16 та Верховний Суд у постановах від 10 січня 2024 року у справі №707/2475/22, від 24 січня 2024 року у справі №707/2465/22, від 07 лютого 2024 року у справі №707/3047/22.
Суд першої інстанції вважав, що у спірних правовідносинах, які виникли між сторонами, нібито, має місце часткове накладення меж між землями лісогосподарського призначення та належними відповідачці ділянками, тому на переконання суду ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні (негаторний позов) належним йому майном.
Серед способів захисту майнових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння у порядку статей 387, 388 ЦК України (віндикаційний позов) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном згідно зі статтею 391 ЦК України (негаторний позов). Позовом про витребування майна, зокрема віндикаційним позовом, є вимога власника, який не є володільцем належного йому на праві власності (на правах володіння, користування та розпорядження) індивідуально визначеного майна, до особи, яка заволоділа останнім, про витребування (повернення) цього майна з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - це вимога власника, який є володільцем майна (відновив володіння майном), до будь-якої особи про усунення перешкод (шляхом повернення майна, виселення, демонтажу самочинного будівництва тощо), які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод. Зазначений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.
Факт володіння нерухомим майном за загальним правилом можна підтвердити, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18), пункт 90). Цей фактичний стан володіння слід відрізняти від права володіння, яке належить власникові (частина перша статті 317 ЦК України), незалежно від того, є він фактичним володільцем майна чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем останнього, але не набуває право володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21), пункти 65-67).
Фізичне зайняття особою, за якою не зареєстроване право власності на нерухоме майно, не позбавляє власника фактичного володіння, але створює перешкоди у здійсненні ним права користування своїм майном. Інакше кажучи, зайняття земельної ділянки, зокрема фактичним користувачем, треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його володіння цією ділянкою. У таких випадках її власник має право вимагати усунення цих перешкод (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21), пункти 70, 71).
Заволодіння земельними ділянками є неможливим лише в разі, якщо на такі ділянки в принципі, за жодних умов не може виникнути право власності. Якщо ж закон допускає набуття права власності на земельні ділянки, але обмежує їх використання лише з певною метою, то передання ділянок з порушенням такого обмеження може свідчити про те, що право власності порушника на земельну ділянку не виникло, але не свідчить про неможливість заволодіння (зокрема, неправомірного) земельною ділянкою.
З урахуванням наведеного, визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном.
Метою позову про витребування майна (незалежно від того, на підставі приписів яких статей ЦК України цю вимогу заявив позивач) є забезпечення введення власника-позивача у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. Так, у випадку нерухомого майна означене введення полягає у внесенні запису (відомостей) про державну реєстрацію за позивачем права власності на відповідне майно (близькі за змістом висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) (пункт 89), від 07 листопада 2018 року у справах № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18) (пункт 95) і № 488/6211/14-ц (провадження № 14-235цс18) (пункт 84), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) (пункти 114, 142), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18) (пункт 67), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19) (пункт 10.29), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19) (пункт 100), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) (пункт 146), від 14 грудня 2021 року у справі № 344/16879/15-ц (провадження № 14-31цс20), від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (провадження № 12-25гс21) (пункт 37)).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) у порядку статті 387 ЦК України є ефективним способом захисту права власності (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цс18), від 30 травня 2018 року у справі № 368/1158/16-ц (провадження № 14-140цс18), від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21)).
Держава, в інтересах якої прокурор звернувся до суду, не є володільцем спірних земельних ділянок, але як власник має право володіння ними (частина перша статті 317 ЦК України). Тому права держави підлягають захисту шляхом витребування таких ділянок з володіння кінцевих набувачів. Статус володільця у держави буде відновлений у разі задоволення вимог у частині витребування на її користь спірних земельних ділянок та внесення до відповідного державного реєстру записів про право власності держави на ці ділянки.
Аналогічні за змістом висновки викладені в постановах Верховного Суду від 01 травня 2024 року у справі № 369/2869/22 (провадження № 61-15246св23), від 03 липня 2024 року у справі № 369/4575/22 (провадження № 61-17205св23).
Судом першої інстанції не заперечується той факт, що на час звернення прокурора з позовом право власності на спірні земельні ділянки зареєстровано за відповідачкою, що виключає право власності на ці самі земельні ділянки у будь-кого іншого, в тому числі і держави в особі Київської обласної державної адміністрації. 
Отже, у даному випадку, відсутні будь-які умови пред`явлення негаторного позову, у зв`язку з тим, що зареєстрованим власником спірних земельних ділянок є відповідачка та наявна державна реєстрація права власності на ці земельні ділянки  за нею.
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції на зазначене належної уваги не звернув, не врахував наведені норми права, та як наслідок дійшов помилково висновку щодо обрання позивачем ефективного способу захисту порушених прав.
Також у цьому контексті колегія суддів зауважує, що витребування земельної ділянки потребує оцінки добросовісності дій її фактичного реєстраційного володільця, а також пропорційності втручання у його право власності відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Оскільки матеріально-правовою підставою у цих спірних правовідносинах є саме положення ст. 391 ЦК України, то суд, розглянувши позов у межах предмета і підстав заявленого позову, колегія суддів вважає необхідним відмовити в задоволені зазначених позовних вимог також з підстав обрання прокурором неефективного способу захисту прав.
Посилання прокурора на постанови Верховного Суду від 16 лютого 2022 року у справі № 363/669/17 та від 23 грудня 2023 року у справі № 916/1517/22 є помилковим з огляду на таке.
Так, прокурор вказує, що у вказаних постановах міститься висновок, що зайняття земельних ділянок, зокрема, шляхом часткового накладення, треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його володіння цими ділянками. Тож у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном. При цьому, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок.
Разом із тим, у постанові Великої Палати Верховного Суду постанові від 23 листопада 2021 у справі № 359/3373/16 надано тлумачення такого висновку та зазначено, що у зазначеному висновку йдеться не про державну реєстрацію права власності за порушником (яке і розглядається як фактичне заволодіння), а про вчинення фізичних дій щодо земельної ділянки - її зайняття (яке не є заволодінням). Відповідно до принципу реєстраційного підтвердження володіння нерухомим майном його фізичне зайняття особою, за якою не зареєстроване право власності на таке майно, не позбавляє власника фактичного володіння, але створює перешкоди у здійсненні ним права користування своїм майном. У таких випадках підлягає застосуванню стаття 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (негаторний позов).
Водночас, у справі, яка переглядається, колегією суддіввстановлено, що спірні земельні ділянки належить на праві власності відповідачці, що в свою чергу спростовує вищенаведені доводи позивача.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції,  обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції невірно встановлені фактичні обставини у справі, висновки суду не відповідають наданим сторонами доказам, судом неправильно застосовано норми матеріального права, а тому рішення суду першої інстанції у відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню.
Згідно з вимогами п. п. в)  п. 4 ч.1 ст. 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови апеляційного суду зазначається щодо  розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).
Оскільки наслідокм апеляційного перегляду справи є відмова в задовоенні позову, з Київської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 підлягають витрати по сплаті судового збору у розмірі 14 534 грн 40 коп.
Керуючись  ст.ст. 367, 368, 374, 376,  381-384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу адвоката Шаповала Богдана Анатолійовича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Обухівського районного суду Київської області 24 лютого 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.
Стягнути з Київсбкої обласної прокуратури (б-р Лесі Українки, 27/2, 01601, м. Київ, ЄДРПОУ 02909996) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 14 534 грн 40 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.  
 
Повне судове рішення складено 20 червня 2025 року.
 
Головуючий                                                                               Т. О. Невідома
 
Судді                                                                                           С. М. Верланов
 
                                                                                                      В. А. Нежура