?
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 липня 2025 року 
м. Київ
cправа №  2/299 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Краснов Є. В. - головуючий, Мачульський Г. М., Рогач Л. І.,
розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві на постанову Північного апеляційного господарського суду від 27.05.2025 (колегія суддів у складі: Тищенко А. І., Михальська Ю. Б., Сибіга     О. М.) та ухвалу Господарського суду міста Києва від 27.01.2025 (суддя Удалова О. Г.) 
за скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Ніко-Тайс" на дії Головного управління державної казначейської служби України у місті Києві при розгляді заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Ніко-Тайс" про розподіл судових витрат у справі за позовом Акціонерної енергопостачальної компанії "Київенерго" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Укртелеком" про стягнення 103 287, 23 грн, 
ВСТАНОВИВ:
Фактичні обставини справи, встановлені судами
1.          Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.01.2011 у справі № 2/299 (суддя Домнічева  І.  О.) позов задоволено повністю; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Укртелеком" (далі - ТОВ "Укртелеком") на користь Акціонерної енергопостачальної компанії "Київенерго" в особі Філії "Теплові розподільчі мережі Київенерго" 103 287,23 грн основної заборгованості, 4  615,45 грн пені та 872,08 грн 3 % річних; стягнуто з ТОВ "Укртелеком" на користь Акціонерної енергопостачальної компанії "Київенерго" в особі Філіалу "Теплові розподільчі мережі Київенерго" 1 087,75 грн державного мита і 236,00 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.
2.           11.02.2011 на виконання вказаного рішення суду видано накази.
3.          Ухвалою Господарського суду міста Києва 07.09.2021 замінено сторону (стягувача) у виконавчому провадженні з виконання наказів Господарського суду міста Києва від 11.02.2011 у справи № 2/299 з Акціонерного товариства "К.Енерго" на його правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія "Ніко-Тайс" (далі - Компанію).
4.          Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.08.2024 скаргу Компанії на бездіяльність державного виконавця Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ; далі - Подільський ВДВС) з виконання наказів Господарського суду міста Києва від 11.02.2011 у справі № 2/299 задоволено частково; визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця Подільського ВДВС у виконавчих провадженнях № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 щодо примусового виконання наказів від 11.02.2011, яка виявилась у порушенні порядку та умов вчинення виконавчих дій у виконавчих провадженнях № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 стосовно примусового виконання наказів від 11.02.2011 з урахуванням положень Закону України "Про виконавче провадження"; в іншій частині вимог скарги відмовлено.
5.          Компанія 23.08.2024 подала суду заяву про стягнення з Подільського ВДВС 9 000,00 грн витрат на правничу допомогу.
6.          Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.09.2024 заяву Компанії про розподіл судових витрат задоволено частково. Стягнуто з Подільського ВДВС на користь Компанії 5 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. У задоволенні решти вимог відмовлено.
7.          Як вказує Компанія, дана ухвала була подана до Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києва (далі - ГУ ДКС України в місті Києві) для виконання, проте листом ГУ ДКС України в місті Києві додаткова ухвала від 09.09.2024 повернута без виконання, у зв`язку з чим скаржник звернувся до суду зі скаргою та просить суд:
-          визнати неправомірною бездіяльність органу виконання судового рішення (ГУ ДКС України в місті Києві) під час примусового виконання додаткової ухвали Господарського суду міста Києва від 09.09.2024, яка полягає в ухиленні від прийняття її до виконання;
-          зобов`язати посадову особу органу виконання судового рішення (ГУ ДКС України в місті Києві) усунути допущене порушення (поновити порушене право заявника) шляхом прийняття до виконання та виконання додаткової ухвали Господарського суду міста Києва від 09.09.2024.
Короткий зміст ухвали суду першої інстанції та постанови апеляційної інстанції 
8.          Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.01.2025, яка залишена без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 27.05.2025, скаргу задоволено частково.
9.          Визнано неправомірною бездіяльність органу виконання судового рішення (ГУ ДКС України в місті Києві) під час примусового виконання додаткової ухвали Господарського суду міста Києва від 09.09.2024, що полягає в ухиленні від прийняття  її до виконання.
10.          Зобов`язано посадову особу органу виконання судового рішення (ГУ ДКС України в місті Києві) усунути допущене порушення (поновити порушене право заявника) шляхом прийняття до виконання додаткової ухвали Господарського суду міста Києва від 09.09.2024. 
11.          В іншій частині скарги відмовлено.
12.          Ухвала суду мотивована тим, що хоча ГУ ДКС України в місті Києві відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" не є органом примусового виконання, проте згідно з пунктом 15 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845, дії органів Казначейства з виконання виконавчих документів можуть бути оскаржені в тому числі до суду.
13.          Оскільки додаткова ухвала від 09.09.2024 за своїм змістом відповідає вимогам, встановленим статтею 4 Закону України "Про виконавче провадження" для виконавчого документу, а ГУ ДКС України в місті Києві не спростовано факт не прийняття цієї ухвали до виконання, скарга Компанії в частині зобов`язання ГУ ДКС України в місті Києві прийняти додаткову ухвалу від 09.09.2024 до виконання підлягає задоволенню. 
14.          Водночас суд дійшов висновку про передчасність вимог Компанії про виконання додаткової ухвали суду від 09.09.2024, оскільки саме органами казначейства здійснюється оцінка можливості виконання виконавчих документів, поданих з заявою стягувача.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
15.          ГУ ДКС України в місті Києві звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати ці судові рішення та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні скарги Компанії відмовити в повному обсязі. 
16.          Суд касаційної інстанції відкрив касаційне провадження у цій справі на підставі абзацу 2 частини другої статті 287 ГПК України. 
17.          У касаційній скарзі ГУ ДКС України в місті Києві зазначає, що судами першої та апеляційної інстанцій прийнято оскаржувані ухвалу та постанову без врахування відсутності права та обов`язку щодо прийняття органами Казначейства до виконання додаткової ухвали суду в якості виконавчого документа, а також відсутності процесуальних норм щодо оскарження таких дій в порядку статті 339-1 ГПК України не відповідають вимогам законодавства та не кореспондуються з частиною другою статті 19 Конституції України, згідно з якою, органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Узагальнений виклад позицій інших учасників справи
18.          У відзиві на касаційну скаргу Компанія просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, наполягаючи на тому, що примусове виконання рішень в Україні покладається на ГУ ДКС України в місті Києві, яка зобов`язана вживати передбачених заходів щодо примусового виконання рішень, відтак ГУ ДКС України в місті Києві діяло з порушенням Закону України "Про виконавче провадження", допустивши при цьому певну бездіяльність, котра призвела до фактично невиконаного на момент винесення оскаржуваного судового рішення виконавчого документу, котрий повинен бути виконаний. 
Позиція Верховного Суду
19.          Згідно зі статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 
20.          Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. 
21.          При цьому Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
22.          Згідно з частиною другою статті 313 ГПК України порушення правил юрисдикції господарських судів, визначених статтями 20- 23 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги. 
23.          Спір виник з приводу невиконанням ГУ ДКС України додаткової ухвали Господарського суду міста Києва від 09.09.2024, що стало підставою для звернення Компанії до господарського суду зі скаргою в порядку судового контролю за виконанням судових рішень.
24.          За змістом статті 2 ГПК України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є обов`язковість судового рішення. 
25.          Відповідно до частини першої статті 326 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
26.          Стаття 129-1 Конституції України встановлює, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
27.          В статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" зазначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
28.          Стаття 5 названого Закону визначає органи та особи, які здійснюють примусове виконання рішень. Відповідно до частини першої згаданої статті примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких установлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
29.          Згідно зі статтею 6 Закону України "Про виконавче провадження" у випадках, передбачених законом, рішення щодо стягнення майна та коштів виконуються податковими органами, а рішення щодо стягнення коштів - банками та іншими фінансовими установами. Рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. У випадках, передбачених законом, рішення можуть виконуватися іншими органами. Органи та установи, зазначені в частинах першій-третій цієї статті, не є органами примусового виконання.
30.          Відповідно до статті 15 Закону України "Про виконавче провадження" сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.
31.          В статтях 1, 2 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" передбачено, що цей Закон встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України "Про виконавче провадження", та особливості їх виконання. Держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є державний орган; державне підприємство, установа, організація; юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства.
32.          Виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду (частина перша статті 3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень").
33.          Компанія у скарзі, поданій в порядку судового контролю за виконанням судових рішень, просила визнати неправомірною бездіяльність органу виконання судового рішення (ГУ ДКС України в місті Києві) під час примусового виконання додаткової ухвали Господарського суду міста Києва від 09.09.2024 та зобов`язати посадову особу органу виконання судового рішення (ГУ ДКС України в місті Києві) прийняти до виконання та виконати додаткову ухвалу Господарського суду міста Києва від 09.09.2024.
34.          Постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 № 215 (з подальшими змінами та доповненнями) затверджено Положення про Державну казначейську службу України (далі - Казначейство), згідно з яким:
-          Казначейство є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів (пункт 1);
-          Казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4);
-          Казначейство з метою організації своєї діяльності контролює діяльність територіальних органів Казначейства (підпункт 4 пункту 5);
-          Казначейство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи (пункт 9).
35.          Виходячи з норм Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" та Положення про Державну казначейську службу України, Казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи, діяльність яких з метою організації своєї діяльності контролює безпосередньо.
36.          Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 (далі - Порядок виконання рішень), визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення.
37.          Згідно з пунктом 3 цього Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).
38.          Виходячи з системного аналізу Порядку виконання рішень, безспірне списання коштів за рішенням судів здійснюється з рахунків боржника у межах відкритих асигнувань, а в разі їх відсутності територіальний орган Казначейства надсилає боржнику вимогу, якою зобов`язує здійснити дії, спрямовані на виконання рішення суду та пошук відкритих асигнувань. У такому випадку орган Казначейство може заборонити боржнику здійснювати інші видатки, окрім захищених статей, передбачених Бюджетним кодексом України.
39.          Відповідно до положень пункту 15 Порядку виконання рішень дії органів Держказначейства з виконання виконавчих документів можуть бути оскаржені до Держказначейства або суду. 
40.          Разом з цим, ані в Порядку виконання рішень, ані в Законі України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" не зазначено, до якого суду оскаржуються рішення, дії або бездіяльність органів Держказначейства.
41.          Згідно з положеннями статті 339 ГПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.
42.          Проте ГПК України та Закон України "Про виконавче провадження" передбачають порядок оскарження лише рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час примусового виконання ними судових рішень і лише до судового органу, який видав виконавчий документ. 
43.          Натомість Казначейство не є органом примусового виконання судових рішень і відповідно не здійснює заходів з примусового виконання рішень у порядку, визначеному Законом України "Про виконавче провадження", а є встановленою Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" особою на здійснення гарантованого державою забезпечення виконання рішень суду способом безспірного списання коштів з рахунку боржника (державного органу, державного підприємства або підприємства, примусова реалізація майна якого забороняється) у визначених цим Законом випадках та з урахуванням установлених ним особливостей за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду (подібний висновок наведено у постановах Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 910/9927/13 та від 04.12.2020 у справі №     904/3118/20).
44.          З огляду на викладене колегія суддів зазначає про неможливість оскарження дій (бездіяльності) Державної казначейської служби України до господарського суду, який видав відповідний виконавчий документ.
45.          Вимоги щодо визнання бездіяльності органів казначейства незаконною та зобов`язання вчинити дії прямо пов`язані із виконанням покладених законодавством на Казначейство функцій щодо забезпечення виконання рішень суду у спосіб безспірного списання коштів з рахунку боржника (державного органу, державного підприємства або підприємства, примусова реалізація майна якого забороняється), мають ознаки публічно-правового спору, який підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.
46.          Згідно з положеннями частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
47.          Згідно з пунктом 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
48.          Великою Палатою Верховного Суду сформована правова позиція у постановах від 27.02.2019 у справі № 913/356/15, від 12.09.2018 у справі № 916/223/17, від 20.06.2018 у справі №     916/1227/16, від 20.06.2018 у справі № 916/1226/16, від 29.08.2018 у справі №  916/376/15-г та від 31.10.2018 у справі № 905/2087/17, відповідно до якої спори, що виникають під час виконання центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, судових рішень у порядку, установленому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", розглядаються адміністративними судами в порядку, визначеному КАС України.
49.          Отже, зважаючи на характер правовідносин у цій справі, Верховний Суд вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли помилкових висновків про необхідність розгляду скарги Компанії на дії ГУ ДКС України в місті Києві в порядку господарського, а не адміністративного судочинства. 
50.          Згідно із положеннями частини першої статті 6 КАС України в редакції, чинній на час оскарження Компанією у цій справі дій ГУ ДКС України в місті Києві, Компанія мала право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважала, що оскаржуваними діями/бездіяльністю ГУ ДКС України в місті Києві порушені її права або інтереси.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
51.          Згідно із пунктом 5 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати рішення суду першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і закрити провадження у справі чи залишити позов без розгляду у відповідній частині. 
52.          Відповідно до частини першої статті 313 ГПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі у відповідній частині з підстав, передбачених статтею 231 цього Кодексу. Згідно із пунктом 1 частини першої наведеної статті ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства. 
53.          При цьому за вимогами частини другої статті 308 ГПК України порушення правил юрисдикції господарських судів, визначених статтями 20-23 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги. 
54.          Отже, враховуючи висновок Верховного Суду про те, що суди першої та апеляційної інстанції розглядаючи скаргу Компанії на дії/бездіяльність ГУ ДКС України в місті Києві порушили правила юрисдикції, оскільки така скарга має розглядатись в порядку адміністративного провадження, касаційна скарга ГУ ДКС України в місті Києві підлягає задоволенню частково, а оскаржувані судові рішення - скасуванню повністю. Провадження у цій справі в частині розгляду скарги на дії ГУ ДКС України в місті Києві слід закрити з підстав порушення юрисдикції вирішення спору. 
Керуючись статтями 300, 301, 308, 313, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Головного управління державної казначейської служби України у м.  Києві задовольнити частково.
2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 27.05.2025 та ухвалу Господарського суду Харківської області від 27.01.2025 у справі № 2/299 скасувати.
3. Провадження у справі № 2/299 в частині розгляду скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Ніко-Тайс" на бездіяльність Головного Управління Державної казначейської служби України у місті Києві під час примусового виконання додаткової ухвали Господарського суду міста Києва від 09.09.2024 у справі № 2/299, закрити. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та не підлягає оскарженню

Суддя                                                                                                    Є. В. Краснов

Суддя                                                                                                    Г. М. Мачульський 

Суддя                                                                                                    Л. І. Рогач