П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  133/2452/24 
                                                                               Головуючий у 1-й інстанції:  Пєтухова Н.О. 
Суддя-доповідач:  Капустинський М.М. 
16 червня 2025 року 
м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Капустинського М.М. 
суддів:  Сапальової Т.В.  Шидловського В.Б. 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 10 лютого 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про адміністративне правопорушення, 
В С Т А Н О В И В :
у серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Козятинського міськрайонного суду Вінницької області із позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , у якому просив скасувати постанову №191 від 05.07.2024 винесену начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 про накладення адміністративного стягнення у виді штрафу в сумі 17 000 грн. за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.210-1 КУпАП, а провадження в справі закрити. Стягнути з відповідача судові витрати. Позов обґрунтовує тим, що постановою №191 від 05.07.2024 його притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, вчинення вказаних дій в особливий період, за ч.3 ст.210-1 КУпАП, та накладено штраф у розмірі 17 000 грн. 
Позивач вважав, що дана постанова є безпідставною та незаконною і підлягає скасуванню. В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що протокол про адміністративне правопорушення складено з порушенням вимог ч.1 ст.256 КУпАП, посвідчення працівники не надали як і не надали підтвердження своїх повноважень на складання відповідного протоколу. Окрім цього посилання відповідачем на порушення норм ч.3 ст. 17 ЗУ "Про оборону України", ст.22 ЗУ "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" є безпідставними та необґрунтованими. Вказував, що для притягнення особи до адміністративної відповідальності за порушення вказаних положень підзаконного нормативного акту у постанові №191 від 05.07.2024, особа уповноважена на складення постанови про адміністративне правопорушення, повинна довести, що особа отримала відповідне розпорядження чи повістку, не з`явилась до компетентного органу у встановлений строк, для взяття її на військовий облік чи виконання інших передбачених Правилами дій, а не уточнення військово-облікових даних. Водночас, позивач зазначав, що на дату його явки (виклику) для уточнення облікових даних, а саме 13.06.2024, він вже перебував на військовому обліку як військовозобов`язаний та його військово-облікові дані жодним чином не змінювались, отже у відповідача не було жодних підстав для виклику його в ТЦК для оновлення даних. Також у зв`язку із загостренням хронічної хвороби, його було госпіталізовано в КНП "ВОКПЛ ім. акад. О.І. Ющенка", де він знаходився до 27.06.2024 включно, у зв`язку з чим не міг повідомити про причини неявки, одразу після виписки з лікарні, а саме 28.06.2024 добровільно з`явився до ТЦК та почав проходження ВЛК.
Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 10 лютого 2025 року постанову №191 від 05.07.2024, винесену начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 полковником ОСОБА_2 , якою притягнуто ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч.3 ст.210-1 КУпАП, залишити без змін, а позовну заяву ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови про адміністративне правопорушення - без задоволення.
Не погодившись з прийнятим судовим рішення позивачем у справі до суду подано апеляційну скаргу в якій з підстав порушення судом норм матеріального та процесуального права просив скасувати оскаржене судове рішення, прийняти нове - про задоволення позовних вимог.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що відповідно до вимог закону, не повинен доводити, що йому повістка не вручалась, а відповідач повинен належними та допустимими доказами довести в судовому засіданні, що він її отримав.
Вказує, що більше 20 років не можу справитись з алкогольною залежністю, і 17.06.2024 року він потрапив до ВОКПЛ ім. акад. О.І. Ющенка в 21 відділення, з діагнозом психічні та поведінкові розлади викликані вживанням алкоголю - синдром залежності, госпіталізації передувало з його боку зловживання алкоголем на протязі приблизно тижня, тому, що він робив в цей період часу, з ким спілкувався, хто його куди викликав, він взагалі не пам`ятає, тому на його думку ці причини є поважними. Після проходження курсу лікування йому зателефонували з ІНФОРМАЦІЯ_2 , куди він після дзвінка, добровільно з`явився, ніяких розшукових заходів щодо нього, як зазначено в протоколі, не здійснювалось.
Вважає, що суд безпідставно не звернув увагу також на ті обставини, що доводи позивача щодо незаконності винесення оскаржуваної постанови узгоджуються з вимогами чинного КУпАП, де в примітці до статті 210 зазначено, що положення статей 210-210-1 цього Кодексу не застосовуються у разі можливості отримання держателем Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів персональних даних призовника, військовозобов`язаного, резервіста шляхом електронної інформаційної взаємодії з іншими інформаційно-комунікаційними системами, реєстрами (у тому числі публічними), базами (банками) даних, держателями (розпорядниками, адміністраторами) яких є державні органи.
Перевіривши матеріали справи та дослідивши доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що остання підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Встановлено, позивач ОСОБА_1 є громадянином України, що підтверджується копією паспорта, зареєстроване місце проживання якого є с. Махнівка Хмільницького (бувшого Козятинського) району Вінницької області.
Відповідно до копії виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого та довідки виданої КНП "ВОКПЛ ім. акад. О.І. Ющенка", ОСОБА_1 має діагноз психічні і поведінкові розлади, викликані вживанням алкоголю - синдром залежності; у зв`язку з чим перебував у стаціонарі з 17.06.2024 до 27.06.2024.
05.07.2024 начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 полковником ОСОБА_2 розглянуто матеріали справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 , та винесено постанову №191 про накладення адміністративного стягнення за ч.3 ст.210-1 КУпАП у виді штрафу у сумі 17 000,00 грн. Зі змісту постанови вбачається, що:
"10.06.2024 приблизно о 10:00 год. групою оповіщення ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянину ОСОБА_3 вручена повістка, про явку на 13.06.2024 до ІНФОРМАЦІЯ_2 , для уточнення військово-облікових даних. У вказаний в повістці час ОСОБА_1 не з`явився, документів не надав.
Керуючись ч.3 ст.38 ЗУ "Про військовий обов`язок і військову службу", п. 56 п.79 Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого постановою КМУ від 30.12.2022 №1487 (далі-Порядок), було направлено звернення про розшук до 2 ВП Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області з метою доставки та притягнення до адміністративної відповідальності.
Своєю бездіяльністю ОСОБА_3 порушив вимоги ч.3 ст.17 ЗУ «Про оборону України», ч.1 «Правил військового обліку призовників та військовозобов`язаних», ч.ч.3, 10 ст.1 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», ч.3 ст.22 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», за що передбачена відповідальність згідно ч.3 ст.210-1 КУпАП (правопорушення в особливий період). Відповідно до абз.1 ч.3 ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки). порушив вимоги ч.3 ст.17 ЗУ «Про оборону України», ч.1 «Правил військового обліку призовників та військовозобов`язаних», ч.ч.3, 10 ст.1 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», ч.3 ст.22 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», за що передбачена відповідальність згідно ч.3 ст.210-1 КУпАП (правопорушення в особливий період). Відповідно до абз.1 ч.3 ст.22 ЗУ "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки). Військовозобов`язані що не прибули під час мобілізації до зазначених пунктів збору і в зазначені строки, несуть відповідальність згідно чинним законодавством.
Після чого, у ході розшукових заходів, 28.06.2024 на гр. ОСОБА_3 уповноваженою особою ІНФОРМАЦІЯ_2 був складений протокол №191 від 28.06.2024 про адміністративне правопорушення за ч.3 ст.210 КУпАП."
Не погоджуючись із зазначеною постановою позивач звернувся з даним позовом до суду.
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, а відтак і відсутність правових підстав для їх задоволення.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги законність та обґрунтованість судового рішення, повноту встановлення обставин справи, застосування норм матеріального і процесуального права, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а оскаржене рішення - скасуванню, з наступних підстав.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ст.9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і доведенні перед судом їх переконливості.
Стаття 280 КУпАП закріплює обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.
У відповідності до ст.251 КУпАП доказами по справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненням особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Згідно з п.1 ст.247 КпАП України, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.
Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідно до статті 252 КУпАП та ч.1 ст.90 КАС України орган (посадова особа) та суд оцінюють докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Статтею 72 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
За положеннями статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статті 78 цього Кодексу. Суб`єкт владних повноважень має довести правомірність прийнятого ним рішення.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У частині 3 ст.210-1 КУпАП визначена відповідальність за вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті, в особливий період.
Згідно ч.1 ст.210-1 КУпАП адміністративна відповідальність настає за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію.
Дана норма права є бланкетною, тобто закріплює лише загальні ознаки правила поведінки, а для їх встановлення необхідно керуватись положеннями інших нормативно-правових актів.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни визначає Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу", Закон України "Про оборону України", Закон України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", "Порядок організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів" затверджений постановою КМУ №1487 від 30.12.2022, інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до ст.1 Закону України "Про оборону України" особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Указом Президента України №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року введено на всій території України воєнний стан, який триває і по теперішній час.
З метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, Указом Президента України від 24.02.2022 №65/2022 "Про загальну мобілізацію" на всій території України оголошено проведення загальної мобілізації.
З огляду на викладене, з 24 лютого 2022 року на всій території Україні триває особливий період.
Відповідно до ч.10 ст.1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" громадяни України, які приписані до призовних дільниць або перебувають у запасі Збройних Сил України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані, зокрема прибувати за викликом районного (об`єднаного районного), міського (районного у місті, об`єднаного міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (далі - відповідні районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки), Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідного підрозділу Служби зовнішньої розвідки України для оформлення військово-облікових документів (посвідчень призовника, військових квитків, тимчасових посвідчень військовозобов`язаних), приписки, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних та резервістів.
Згідно п.1 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, вбачається, що територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.
Згідно ч.1 ст.22 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" громадяни зобов`язані з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк та місце, зазначені в повістці, для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період, направлення для проходження медичного огляду; проходити медичний огляд для визначення придатності до військової служби згідно з рішенням військово-лікарської комісії чи відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
Відповідно п.п.21, 23, 24 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою КМ України від 16.05.2024 №560 (далі- Порядок №560), За викликом районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (Центрального управління або регіонального органу СБУ, відповідного підрозділу розвідувальних органів) резервісти та військовозобов`язані зобов`язані з`являтися у строк та місце, зазначені в повістці, для взяття на військовий облік, уточнення своїх персональних даних, даних військово-облікового документа з військово-обліковими даними Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних, резервістів (територіального центру комплектування та соціальної підтримки), проходження медичного огляду для визначення придатності до військової служби. Поважними причинами неприбуття громадянина у строк, визначений у повістці, які підтверджені документами відповідних уповноважених державних органів, установ та організацій (державної та комунальної форми власності), визнаються: перешкода стихійного характеру, хвороба громадянина, воєнні дії на відповідній території та їх наслідки або інші обставини, які позбавили його можливості особисто прибути у визначені пункт і строк; смерть його близького родича (батьків, дружини (чоловіка), дитини, рідних брата, сестри, діда, баби) або близько городича його дружини (чоловіка). У разі неприбуття у строк, визначений у повістці, громадянин зобов`язаний у найкоротший строк, але не пізніше ніж протягом трьох днів від визначених у повістці дати і часу прибуття до територіального центру комплектування та соціальної підтримки (відповідного підрозділу розвідувальних органів, Центрального управління або регіональних органів СБУ), повідомити про причини неявки шляхом безпосереднього звернення до зазначеного у повістці територіального центру комплектування та соціальної підтримки (відповідного підрозділу розвідувальних органів, Центрального управління або регіональних органів СБУ) або в будь-який інший спосіб з подальшим його прибуттям у строк, що не перевищує сім календарних днів.
Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позову виходив з того, що ОСОБА_1 у разі отримання повістки, мав з`явитися до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у зазначені у ній місце та строк, однак 13.06.2024 до ІНФОРМАЦІЯ_2 не з`явився, чим допустив порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, а саме ч.1,3 ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», ч.3 ст.17 Закону України «Про оборону», ч.10 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», а тому в його діях наявний склад правопорушення, передбаченого ч.3 ст.210-1 КУпАП, за яке його 05.07.2024 постановою №191 притягнуто до адміністративної відповідальності.
Доказів поважності причин неявки позивачем не надано, тому суд дійшов висновку, що відповідач при прийнятті рішення про притягнення позивача до адміністративної відповідальності діяв у відповідності до вимог чинного законодавства, належним чином оцінив обставини справи, розглянув справу про адміністративне правопорушення у порядку, що визначений КУпАП, прийняв рішення, яке відповідає вимогам Закону, тому суд вважав постанову №191 від 05.07.2024 законною та обґрунтованою, та, як наслідок, про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Надаючи правову оцінку правовідносинам сторін, колегія суддів не погоджується з наведеним судом обгрунтуванням та висновками покладеними в основу оскарженого рішення та вважає за необхідне звернути увагу на наступне.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку», який набрав чинності 18 травня 2024 року, був встановлений обов`язок громадян щодо уточнення військово-облікових даних, відповідно до якого усім військовозобов`язаним необхідно уточнити військово-облікові дані протягом 60 днів.
19 травня 2024 року набув чинності Закон України №3696-IX «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення щодо удосконалення відповідальності за порушення правил військового обліку та законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
У ст.210 КУпАП передбачено відповідальність за порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку (зокрема, у разі порушення обов`язку громадянами вчасно встати на облік або оновити свої військово-облікові дані).
У ст.210-1 КУпАП встановлено відповідальність за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію. До таких дій, зокрема, може належати неявка громадян за повісткою про первинний виклик до територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
Порушення зазначеного вище законодавства також тягне за собою накладення штрафу, який з 19 травня 2024 року обчислюється у таких розмірах: накладення штрафу на громадян від 300 до 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (5100-8500 грн) і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб і громадських об`єднань - від 1000 до 1500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (17000-25500 грн). Якщо ці дії вчинені повторно, накладається штраф на громадян від 500 до 700 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (8500-11900 грн) і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб і громадських об`єднань - від 1500 до 2000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (25500-34000 грн). В особливий період вчинення зазначених вище дій тягне накладення штрафу на громадян від 1000 до 1500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (1700025500 грн) і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб і громадських об`єднань - від 2000 до 3500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (34000-42500 грн).
Варто зазначити, що правопорушення, визначені ст.ст.210,210-1 КУпАП, розглядаються територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі СБУ або СЗРУ), а повноваженнями щодо накладення стягнення за вчинення правопорушень наділяються керівники таких формувань.
При цьому, відповідно примітки до ст.210 КУпАП положення статей 210, 210-1 цього Кодексу не застосовуються у разі можливості отримання держателем Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів персональних даних призовника, військовозобов`язаного, резервіста шляхом електронної інформаційної взаємодії з іншими інформаційно-комунікаційними системами, реєстрами (у тому числі публічними), базами (банками) даних, держателями (розпорядниками, адміністраторами) яких є державні органи.
Тобто, якщо Міністерство оборони України як держатель такого реєстру може отримати відомості про особу шляхом синхронізації з іншими державними електронними реєстрами, то особу не може бути притягнуто до відповідальності за неповідомлення таких відомостей.
Відповідно до змісту протоколу №191 від28.06.2024 року та постанови №191 від 05.07.2024 року ОСОБА_1 викликався повісткою на 13.06.2024 року для уточнення своїх військово-облікових даних.
Проте, за змістом заперечень на позовну заяву відповідача, ОСОБА_1 10.06.2024 року отримав повістку про явку до ІНФОРМАЦІЯ_2 на 09.00 год. 13.06.2024 року для проходження медичного огляду та уточнення військово-облікових даних.
Як вбачається із протоколу та оскаржуваної постанови, доказами порушення позивачем законодавства про мобілізацію є його визнання такої неявки, тільки як зазначив ОСОБА_1 - з поважних причин.
Проте, позивач вважає, що згідно норм наведеного відповідачем законодавства, така мета як уточнення облікових даних військовозобов`язаного - у ньому не міститься.
Крім того, позивач звертає увагу суду, що відповідачем документально, іншими доказами, не підтверджено факту отримання ним повістки 10.06.2024 року.
Зазначене підкреслює сумнівність мети повістки, як для уточнення таких даних, за умов заперечення позивачем факту її отримання на 13.06.2024.
На виконання приписів ч.5 ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» КМУ своєю постановою №560 від 16.06.2024 затвердив Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період (далі - Порядок 560).
Відповідно до абз.3 п.69 Порядку 560 громадяни України, які перебувають на військовому обліку та з набранням чинності Указом Президента України про оголошення мобілізації, затвердженим Верховною Радою України, прибули до територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки для уточнення своїх облікових даних (адреси місця проживання, номерів засобів зв`язку, адреси електронної пошти (за наявності) та інших персональних даних), на медичний огляд не направляються. На медичний огляд громадяни, які уточнили свої облікові дані, викликаються повісткою.
Отже, направлення громадян на медичний огляд може відбуватися лише після уточнення ними своїх облікових даних.
Виходячи з вищенаведеного, відповідно до наявних матеріалів справи не є зрозумілим мета виклику ОСОБА_1 на 13.06.2024 року, якщо такий виклик мав місце. 
Згідно положень п.40 Порядку 560, під час вручення повістки здійснюється фото- і відеофіксація із застосуванням технічних приладів та засобів фото- та відеофіксації представником територіального центру комплектування та соціальної підтримки або поліцейським.
До протоколу матеріалів фото- і відеофіксації вручення повістки позивачеві - не надано.
Будь-які інші дані (розписка про отримання повістки, тощо), які б підтверджували б факт отримання позивачем повістки, також  в матеріалах справи відсутні.
Таким чином не є доведеним твердження відповідача що він 10.06.2024 року отримував повістку на 13.06.2024 року.
Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами (фото або відеозаписом правопорушення).
Частина 2 статті 77 КАС України передбачає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
За таких обставин справи, колегія суддів констатує, що Відповідач не довів правомірності притягнення скаржника до адміністративної відповідальності за частиною 3 статті 210-1 КУпАП, що є підставою для скасування спірної постанови та закриття справи про адміністративне правопорушення.
У зв`язку з цим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про доведеність вини позивача у порушенні частини 3 статті 210-1 КУпАП.
У справі Barbera, Messeque and Jabardo v. Spain (скарга № 10590/83 від 6 грудня 1988 року) Європейський суд з прав людини, зазначив, що докази, покладені в основі висновку суду про винність обвинуваченого, мають відповідати як вимогам достатності, так і переконливості.
Обов`язок дотримання принципу презумпції невинуватості відноситься не тільки до судових органів, але й до інших державних установ, таких як поліція (справа Daktaras v. Lithuania, скарга № 42095/98).
Європейський суд з прав людини, що у своєму рішенні від 10 лютого 1995 р. у справі «Аллене де Рібермон проти Франції» підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави.
Правова природа адміністративної відповідальності по своїй суті аналогічна кримінальній, оскільки також є публічною, пов`язана із застосування державного примусу, ініціюється органами, які наділені владними повноваження, а застосовувані санкції можуть бути доволі суттєвими для особи, включаючи позбавлення волі.
У справі Надточій проти України (скарга №7460/03) Європейський суд з прав людини зазначив, що Уряд України визнав карний кримінально-правовий характер Кодексу про адміністративні правопорушення (пункт 21 рішення).
Крім того, у рішенні від 22 грудня 2010 року №23-рп/2010 Конституційний Суд України дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні (пункт 4.1)
Оскільки суб`єкт владних повноважень не надав доказів, які підтверджують вчинення позивачем адміністративного правопорушення, всі сумніви стосовно доведеності вини особи повинні тлумачитися на її користь.
Отож, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про недоведеність належними та допустимими доказами вчинення позивачем інкримінованого адміністративного правопорушення та як наслідок неправомірність притягнення його до адміністративної відповідальності.
Частиною 6 ст.139 КАС України вказано, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
За приписами ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті, відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
За таких обставин, на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягає стягненню 1514,00 грн. судового збору, сплаченого за подання адміністративного позову - 605,60 грн та апеляційної скарги - 908.40 грн.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити повністю.
Рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 10 лютого 2025 року скасувати.
Прийняти нову постанову. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.
Скасувати постанову №191 від 05.07.2024 винесену начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 про накладення адміністративного стягнення у виді штрафу в сумі 17 000 грн. за вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.210-1 КУпАП, а провадження в справі закрити. 
Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в сумі 1514 грн.  

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає. 

Головуючий	 	 	Капустинський М.М.	
 	 	 	 	
Судді	 	    	Сапальова Т.В.    Шидловський В.Б.