Номер провадження: 33/813/1030/25
Номер справи місцевого суду: 947/671/25 
Головуючий у першій інстанції Прохоров П. А. 
Доповідач Назарова М. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.08.2025 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі судді судової палати з розгляду цивільних справ Назарової М.В., 
за участю секретаря – Соболєвої Р.М.,
розглянувши клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження 
постанови Київського районного суду м. Одеси від 17 березня 2025 року у справі про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП,

в с т а н о в и в:

Постановою Київського районного суду м. Одеси від 17 березня 2025 року ОСОБА_1  визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу на користь держави в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян  в сумі 17 000 гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 605,60 грн.
ОСОБА_1 постановою суду визнано винною у тому, що 26.11.2024 о 20:01 год. по вул. Ак. Корольова, 3, в м. Одесі, керував транспортним засобом Skoda Oсtavia, н/з НОМЕР_1 , з ознаками алкогольного сп`яніння: запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, огляд на стан алкогольного сп`яніння проводився за допомогою технічного приладу «Drager Alkotest 7510», результат огляду – 1,28%, чим порушив вимоги п. 2.9.а ПДР України.
Не погоджуючись з вищевказаною постановою, 07 квітня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить постанову суду скасувати та закрити провадження по справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 також просить поновити строк на апеляційне оскарження, обґрунтовуючи поважність пропуску вказує, що під час судового засідання 17.03.2025 йому повідомили, що він винний у вчиненні адміністративного правопорушення, постанова буде наприкінці місяця, отримав копію постанови – 26.03.2025. 
ОСОБА_1 до судового засідання не з`явився, належно повідомлений про дату, час та місце розгляду справи - рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення повернулося до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», а також повідомлений телефонограмою (а.с. 55-57).
20.08.2025 ОСОБА_1 особисто подав безпосередньо до суду клопотання про відкладення справи у зв`язку з погіршенням стану здоров`я та сімейними обставинами.
Щодо заявленого клопотання, апеляційний суд зазначає наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, розгляд справи неодноразово відкладався, а саме: перше судове засідання було призначено на 30.04.2025 о 14:40 год, ОСОБА_1 в день засідання (30.04.2025) подав безпосередньо до суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із погіршенням стану здоров`я. (а.с. 43) 
Будь-яких доказів на підтвердження вказаного клопотання заявником суду не надано.
За клопотання особи, що притягається до адміністративної відповідальності, розгляд справи був відкладений на 04.06.2025 о 14:00 год.
03.06.2025 ОСОБА_1 повторно подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю до вказаного часу укласти угоду про захист його інтересів із захисником, вказав, що його захисник протягом місяця перебував у лікарні, а на даний момент на лікарняному (а.с. 49), за вказаним клопотанням розгляд справи був відкладений на 02.07.2025 о 14:00 год.
01.07.2025 (втретє) ОСОБА_1 подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з погіршенням стану здоров`я. (а.с. 51)
Будь-яких доказів на підтвердження вказаного клопотання заявником суду не надано.
Суддя Назарова М.В. перебувала у відпустці з 01.07.2025 по 24.07.2025 (наказ № 85-в від 27.06.2025), розгляд справи відкладено на 20.08.2025 о 14:10 год. 
Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 10 липня 1984 року у справі «Гінчо проти Португалії» зазначив, що держави - учасниці Ради Європи зобов`язані організовувати свою правову систему таким чином, щоб забезпечити додержання положень пункту 1 статті 6 Конвенції та вимог щодо судового розгляду упродовж розумного строку.
Крім того, як наголошує в своїх рішеннях Європейський суд, позивач як сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (див. наприклад рішення Європейського суду прав людини у справі Каракуця проти України).
При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Отже, за умови належного повідомлення ОСОБА_1 про час, дату та місце розгляду справи, неодноразового відкладення розгляду справи за клопотанням особи, що притягається до адміністративної відповідальності, апеляційний суд відмовляє у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи та у відповідності до вимог ч. 6 ст. 294 КУпАП, положень ст. 268 КУпАП, яка не містить імперативної заборони щодо розгляду справи про адміністративне правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, за відсутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, вважає за можливе вирішити теперішнє процесуальне питання за відсутності ОСОБА_1 .
Заслухавши доповідь судді, вирішуючи питання щодо заявленого ОСОБА_1 клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови суду, апеляційний суд зазначає таке.
Частиною 2 ст. 294 КУпАП встановлено, що постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови. Апеляційна скарга подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.
Відповідно до ст. 129 Конституції України основною засадою судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна особа має право на справедливий і публічний розгляд її справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Право на судовий захист є конституційним правом людини (ст. 55 Конституції України), яке не може бути обмежене, крім випадків, передбачених Конституцією України (ст. 64). Однією з гарантій реалізації цього права є апеляційне та касаційне оскарження судових рішень як одна з основних засад судочинства в Україні, що може бути обмежене лише законом (п. 8 ч. 1 ст. 129 Конституції України).
Згідно зі ст. 289 КУпАП апеляційний суд має право поновити строк оскарження постанови по справі про адміністративне правопорушення в разі наявності поважних причин пропуску зазначеного строку з боку особи, яка оскаржує постанову суду першої інстанції.
Процесуальний строк може бути поновлений лише за умови його пропуску з поважних причин. При цьому, під поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежали від волевиявлення особи, пов`язані дійсно з істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливлювали чи ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк.
Згідно до ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» - практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права.
Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини, вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (рішення у справі «Олександр Шевченко проти України» та «Трух проти України»).
У справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) роз`яснив, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху в судовому процесі. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С.А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року).
Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі Сабадаш проти України поновлення судом пропущеного строку на оскарження рішення без належного обґрунтування порушує принцип юридичної визначеності.
У рішенні ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі "Пономарьов проти України" Європейський суд з прав людини зробив висновок про те, що у разі, якщо строк на ординарне апеляційне оскарження поновлений зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими, таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності. Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак, такі повноваження не є необмеженими, тому від судів вимагається вказувати підстави для поновлення строку. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумний інтервал часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності).
Згідно правової позиції Європейського суду з прав людини, викладеної у рішенні у справі "Мельник проти України", норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження і перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. (Рішення у справі "Олександр Шевченко проти України" п. 27, рішення від 26 квітня 2007 року).
Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі, як правова визначеність.
Оскаржувана постанова ухвалена 17.03.2025 за участю особи, що притягається до адміністративної відповідальності – ОСОБА_1 , що вбачається зі змісту оскаржуваної постанови, який надавав також в цей день пояснення по суті правопорушення, а отже свідчить про обізнаність про результати розгляду справи.
З заявою про видачу копії постанови ОСОБА_1 звернувся 24.03.2025, отримав – 26.03.2025 (а.с. 28).
Таким чином строк на апеляційне оскарження для ОСОБА_1 почався з 18.03.2025, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 294 КУпАП останнім днем оскарження постанови є 27.03.2025.
З апеляційною скаргою ОСОБА_1 звернувся через суд першої інстанції 07.04.2025, тобто поза межами строку на апеляційне оскарження постанови суду. 
Посилання заявника щодо отримання ним оскаржуваної постанови 26.03.2025, як на поважну причину пропуску строку на апеляційне оскарження, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки перебіг строку на апеляційне оскарження постанови судді розпочинається саме з моменту її винесення, а не з моменту отримання повного тексту оскаржуваного судового рішення.
Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що оскаржувана постанова до Єдиного державного реєстру судових рішень надіслана судом: 20.03.2025, зареєстровано: 21.03.2025, забезпечено надання загального доступу: 24.03.2025, тобто у межах строку на апеляційне оскарження, тому з цього часу  ОСОБА_1 мав можливість отримати копію постанови та своєчасно її оскаржити в апеляційному порядку, тобто до 27.03.2025.
Вказані обставини, апеляційний суд вважає, свідчать про наявність у ОСОБА_1 , який був обізнаний про результат розгляду справи, сукупності передумов, які вочевидь не створювали перешкод для реалізації права на захист, шляхом своєчасного подання апеляційної скарги.
З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що звертаючись з апеляційною скаргою поза процесуальними строками, встановленими законом, ОСОБА_1 не навів поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження та не надав доказів про наявність перешкод у реалізації права на оскарження постанови судді у встановлений КУпАП десятиденний строк, а тому у задоволенні клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження належить відмовити та повернути апеляційну скаргу разом із доданими до неї матеріалами заявнику.

На підставі викладеного та керуючись ст. 285, 289, 294 КУпАП, апеляційний суд,
п о с т а н о в и в:
Відмовити в задоволені клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови Київського районного суду м. Одеси від 17 березня 2025 року у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 повернути особі, яка її подала, разом з доданими до неї матеріалами.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною та оскарженню не підлягає. 

Суддя Одеського апеляційного суду                                М.В. Назарова