ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5375/25 Справа № 203/719/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ханієва Ф. М. Суддя у 2-й інстанції - Новікова  Г. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2025 року                        Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:
головуючого судді: Новікової Г.В. 
суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.
за участю секретаря Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 24 грудня 2024 року (повний текст складено 07 січня 2025 року у м. Дніпрі) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шульдіна Тетяна Василівна про визнання права власності в порядку спадкування за законом, -

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2024 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зазначеною позовною заявою, в якій з урахуванням уточнених позовних вимог просила:
- визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
- визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку земельної ділянки, площею 0,0522 га, кадастровий номер 1210100000:06:012:0009, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що вона народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 , її дошлюбне прізвище було « ОСОБА_4 ». Її батьками були ОСОБА_5 та ОСОБА_3 . 18.11.1976 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_6 , змінила своє прізвище на « ОСОБА_7 ». Батько позивача помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , а мати – ІНФОРМАЦІЯ_4 . Після смерті матері відкрилась спадщина, яка складається з домоволодіння АДРЕСА_1 . Домоволодіння АДРЕСА_1 належить спадкодавцеві на підставі свідоцтва про право на спадщину, а земельна ділянка – на підставі рішення Дніпровської міської ради.
Ще за життя її мати – ОСОБА_3 склала заповіт, відповідно до якого усе своє майно вона заповіла її донці (своїй онуці) – ОСОБА_1 , яка є відповідачем у справі. Проте відповідно до ст. 1261 ЦК України позивач є спадкоємцем першої черги за законом після смерті своєї матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 . Оскільки на момент смерті матері позивач була пенсіонером та непрацездатною особою за віком, то вона має право на обов`язкову частку у спадщині, тобто на половину від тієї частки, яку б вона успадкувала, якщо б успадкування відбулося за законом. Позивач є єдиним спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_3 , тому її обов`язкова частка у спадщині складає 1/2 частку від усього спадкового майна.
Позивач звернулась 31.01.2013 року із заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Шульдіної Т.В. та 20.10.2023 року – із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Проте постановою приватного нотаріуса від 20.10.2023 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки у неї відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно, а саме на: житловий будинок та земельну ділянку. Проте відповіддю КП «ДМБТІ» ДМР від 30.11.2023 року підтверджується належність житлового будинку її померлій матері, а витягом із Державного земельного кадастру–земельної ділянку, кадастровий номер: №1210100000:06:012:0009.
Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 24 грудня 2024 року позовні вимоги задоволені повністю. Визнано за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом після смерті її матері – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , на:- 1/2 частку житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 ; та на 1/2 частку земельної ділянки, площею 0,0522 га, кадастровий номер: 1210100000:06:012:0009, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 14 007 грн.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції у зв`язку із відсутністю спору та винести постанову, якою ухвалити нове рішення про відмову у задоволені позовних вимог. 
Зазначала, що позивач та відповідач прийняли кожна по 1/2 частки спадщини у 2013 році. Через відсутність необхідних документів та значного браку коштів, які необхідні для відновлення документів та сплати податків, позивач та відповідач узгодили відкласти отримання свідоцтва про право власності до усунення обставин, які перешкоджають їм обом належним чином отримати спадщину. 
Позивач зареєстрована та постійно проживала у м. Павлоград, вона не приймала участі у житті своєї матері (спадкодавця ОСОБА_3 ) та своєї доньки (відповідача ОСОБА_1 ). Після прийняття спадщини позивач відмовилася переїхати у спадковий будинок та проживати однією сім`єю зі своєю донькою (відповідачем). За усною згодою сторін відповідач продовжила жити як і раніше у спадковому житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач не заперечує та ніколи не заперечувала, щоб позивач володіла та проживала, як і має одна родина, у їх спільному родинному спадковому будинку. Хвороба позивача та поради третіх осіб - налаштували позивача проти своєї доньки (відповідача). В результаті чого позивач не скористалася способом щодо поновлення втрачених документів, а звернулася до суду з необґрунтованим позовом, що спричинило для відповідача надмірний тягар сплати судового збору.
Позивачу ніщо не заважало оформити належні документи як всі, через відповідні державні установи - та отримати свідоцтво у нотаріуса. Натомість - позивач подала позов до суду, щоб за рахунок відповідача вирішити свої питання. Відповідач досі не має можливості належним чином оформити свою частку спадщини через брак коштів та скрутне матеріальне становище. А отже покладати необхідність сплати державного збору за цей судовий процес на відповідача є прямим порушенням прав відповідача, оскільки позивач фактично вирішує свої проблеми за рахунок відповідача, залишаючи його в гіршому становищі.
Також звертає увагу, що суд першої інстанції не дослідив всі наявні у справі документи та не надав оцінку технічним характеристикам спадкової маси.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив. 
Про дату, час і місце судового засідання сторони повідомлені належним чином, про що свідчать довідки про доставку повістки до Електронного кабінету ОСОБА_1 , довідка про доставку повістки на електронну адресу Третьої особи, а також конверт із відміткою АТ «Укрпошта» про причини не вручення судової повістки ОСОБА_2 «адресат відсутній за вказаною адресою».
Згідно із ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день вручення судової повістки під розписку; день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню  з наступних підстав.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що позивач має право на 1/2 частку в порядку спадкування за законом як непрацездатна донька спадкодавця, що має право на обов`язкову частку у спадщині після смерті її матері – ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 . Позивач у встановлений законом строк прийняла спадщину, натомість постановою від 20.10.2023 року нотаріус відмовила їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки у позивача немає правовстановлюючих документів на спадкове майно.
Такий висновок відповідає встановленим обставинам та нормам матеріального і процесуального права.
Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Судом першої інстанції  встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , є пенсіонером та донькою померлої ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Це підтверджується матеріалами спадкової справи №2/2013 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 ; копіями свідоцтва про народження ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , батьками якої є: батько – ОСОБА_5 , мати – ОСОБА_3 , серії НОМЕР_1 від 06.03.2013 року, актовий запис №1537 від 05.07.1946 року; свідоцтвами про укладення шлюбу; пенсійного посвідчення № НОМЕР_2 , виданого ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , – 05.10.2022 року, серії НОМЕР_3 , вид пенсії: за віком.
31.01.2013 року позивач звернулась до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Шульдіної Тетяни Василівни із заявою про прийняття спадщини після смерті її матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , як спадкоємець за законом першої черги, що має право на обов`язкову частку у спадщині.
20.10.2023 року позивач звернулась до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Шульдіної Тетяни Василівни із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частку в праві власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та на 1/2 частку в праві власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 1210100000:06:012:0009.
Постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Шульдіної Тетяни Василівни від 20.10.2023 року було відмовлено ОСОБА_2 у вчиненні нотаріальної дії – видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частку житлового будинку та на 1/2 частку земельної ділянки, кадастровий номер: 1210100000:06:012:0009, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . За змістом постанови нотаріус вказала, що спадкоємець ОСОБА_2 як непрацездатна дочка померлої, яка має право на обов`язкову частку у спадщині та прийняла її, не надала правовстановлюючі документи на житловий будинок та земельну ділянку.
Листом КП «ДМБТІ» ДМР від 30.11.2023 року повідомлено, що станом на 31.12.2012 року в інвентаризаційній справі за адресою: АДРЕСА_1 , містяться відомості про право власності в цілому за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 12.05.1978 року, виданого П`ятою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, за реєстром №2-4381, зареєстрованого КП «ДМБТІ» ДМР та записаного в реєстрову книгу 276 за реєстровим номером №137; витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 19.12.2023 року, кадастровий номер: №1210100000:06:012:0009, землі житлової та громадської забудови: 02.01 – для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), документ, який є підставою для виникнення права – рішення органу виконавчої влади Дніпропетровської міської ради 23.11.2000 року №2939, документ, що посвідчує право – державний акт від 14.12.2000 року серії ДП №078421.
З матеріалів спадкової справи видно, що відповідно до довідок ЖЕК від 11.09.2012 року та від 18.02.2013 року, виданої ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , відповідно, покійна ОСОБА_3 на момент смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 дійсно проживала за адресою: АДРЕСА_1 , з 22.11.1963 року, а разом з ОСОБА_1 – з 28.03.2005 року і до моменту смерті.
Відповідно до Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 31.01.2013 року, 13.09.1990 року П`ятою дніпропетровською державною нотаріальною конторою був посвідчений заповіт за №8153196, чинний стан, заповідач: ОСОБА_3 , номер у реєстрі №3-7484. Це підтверджується і копією заповіту від 13.09.1990 року, який є нотаріально посвідченим державним нотаріусом П`ятої дніпропетровської державної нотаріальної контори Бандурою М.К., зареєстрований в реєстрі за №2-7484, за яким  ОСОБА_3  на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: усе своє майно, де б воно не було, та з чого воно б не складалось, заповіла ОСОБА_1 . 
Статтею 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.
Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. 
У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).
Згідно з ч. 1ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Частиною третьою статті 1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
За змістом частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Згідно з ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).
Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.
До обов`язкової частки у спадщині зараховується вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу, встановленого на користь особи, яка має право на обов`язкову частку, а також вартість інших речей та майнових прав, які перейшли до неї як до спадкоємця.
Будь-які обмеження та обтяження, встановлені у заповіті для спадкоємця, який має право на обов`язкову частку у спадщині, дійсні лише щодо тієї частини спадщини, яка перевищує його обов`язкову частку.
У статті 1297 ЦК України встановлено обов`язок спадкоємця, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року в справі № 210/1609/15-ц (провадження № 61-40313св18) вказано, що "право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав із спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За змістом статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право. 
Згідно з ч.1ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.
У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку.
У справі, яка переглядається, суд першої інстанції установив, що 31.01.2013 року позивач звернулася до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Шульдіної Тетяни Василівни із заявою про прийняття спадщини після смерті її матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , як спадкоємець за законом першої черги, що має право на обов`язкову частку у спадщині.
Постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Шульдіної Тетяни Василівни від 20.10.2023 року було відмовлено ОСОБА_2 у вчиненні нотаріальної дії – видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частку житлового будинку та на 1/2 частку земельної ділянки, кадастровий номер: 1210100000:06:012:0009, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . За змістом постанови нотаріус вказала, що спадкоємець ОСОБА_2 як непрацездатна дочка померлої, яка має право на обов`язкову частку у спадщині та прийняла її, не надала правовстановлюючі документи на житловий будинок та земельну ділянку.
ОСОБА_1 правильно зазначено відповідачем у даній справі, оскільки вона є спадкоємцем за заповітом на все майно, яке належало спадкодавцю ОСОБА_3 .. Відповідач пояснила, що правовстановлюючі документи на спадкове майно у неї також відсутні. За таких обставин відсутні підстави для пред`явлення позову про витребування правовстановлюючих документів у відповідача.
Установивши, що позивач своєчасно звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після померлої матері, однак у видачі свідоцтва про право власності на спадкове майно нотаріусом відмовлено з підстав не надання правовстановлюючих документів на житловий будинок та земельну ділянку, у зв`язку із чим право позивача ОСОБА_2 на отримання у власність спадкового майна після померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 не може бути реалізовано, так як втрачено оригінали правовстановлючих документів на спадкове майно, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що обраний позивачем спосіб захисту (визнання права власності) узгоджується з положеннями статті 392 ЦК України. 
Суд першої інстанції правильно встановив, що ОСОБА_2 є дочкою спадкодавця ОСОБА_3 , а відповідач є онукою померлою та дочкою позивача.
До спадкової маси померлої ОСОБА_3 належить житловий будинок із господарськими спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та 

земельна ділянка, площею 0,0522 га, кадастровий номер 1210100000:06:012:0009, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивач ОСОБА_2 на час відкриття спадщини є пенсіонером, тобто як непрацездатна дитина спадкодавця має обов`язкову частку у спадщині після смерті матері відповідно до ч.1 ст. 1241 ЦК України.
Також судом встановлено, що позивач є єдиним спадкоємцем за законом після смерті матері, оскільки на ім`я її доньки – відповідача у справі ІНФОРМАЦІЯ_7 померла  ОСОБА_3  склала заповіт на все своє майно. Інших спадкоємців за законом або за заповітом у померлої ОСОБА_3  немає, а томуобов`язкова частка позивача у спадщині як повнолітньої непрацездатної дочки спадкодавиці складає 1/2 частину спадкового майна.. 
При цьому позивач у встановлений законом строк прийняла спадщину, однак постановою від 20.10.2023 року нотаріус відмовила їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки у позивача немає правовстановлюючих документів на спадкове майно. Натомість належність майна померлій матері позивача на праві власності підтверджується відомостями, повідомленими КП «ДМБТІ» ДМР у листі від 30.11.2023 року станом на 31.12.2012 року, та витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 19.12.2023 року. Відповідач не направила на адресу нотаріуса правовстановлюючі документи на спадкове майно, що є перешкодою для оформлення спадкових прав позивача на нерухоме майно. 
Цей висновок узгоджується із відомостями, викладеними у постанові приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Шульдіної Т.В. від 20.10.2023 року, відповідно до якої ОСОБА_2 має право на оформлення власності, як непрацездатна дочка померлої на спадкового майна, однак у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів на житловий будинок та земельну ділянку їй було відмовлено. 
При цьому, з матеріалів справи вбачається, що належність майна померлій матері позивача на праві власності підтверджується відомостями, повідомленими КП «ДМБТІ» ДМР у листі від 30.11.2023 року станом на 31.12.2012 року, та витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 19.12.2023 року. Відповідач не направила на адресу нотаріуса правовстановлюючі документи на спадкове майно, що є перешкодою для оформлення спадкових прав позивача на нерухоме майно.
За встановлених обставин суд першої інстанції, з врахуванням факту охоплення заповітом усього спадкового майна, дійшов правильного висновку про те, що наявні підстави для визнання за позивачем в порядку спадкування за законом права власності на 1/2 частину майна, яке належало її померлій матері на момент відкриття спадщини.
З приводу доводів апеляційної скарги про неврахування переобладнання спадкового майна, то відповідачем не надано беззаперечних та допустимих доказів на підтвердження цих фактів.
За змістом ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша, друга статті 77 ЦПК України).
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Враховуючи наведені обставини, суд першої інстанції надав правильну оцінку наявним у справі доказам та прийшов до правильних висновків про задоволення позовних вимог.
Докази та обставини, на які посилається в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у оскаржуваному судовому рішенні, вони зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судом.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, тому підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування рішення суду з ухваленням нового немає.
З огляду на те, що апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін, підстав для відшкодування, зміни або перерозподілу судових витрат у відповідності до ст.141 ЦПК України не має.

Керуючись ст. ст.368, 375, 381,382 ЦПК України, апеляційний суд –

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 24 грудня 2024 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 липня 2025 року.

Судді: