ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
Іменем України
03 червня 2025 року
м. Харків
справа № 639/2611/23
провадження № 22ц/818/2422/25
Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Маміної О.В.
суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,
за участю секретаря: Сізонової О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в особі представника – адвоката Богуцького Івана Олександровича, до ОСОБА_2 , третя особа: Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 , про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, трьох відсотків річних та інфляційних втрат, 
за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 адвоката Царьова Романа Валерійовича на рішення Московського районного суду м. Харкова від 05 квітня 2024 року, постановлене суддею Сугачовою О.Ю.
в с т а н о в и в:
У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила стягнути з останнього на свою користь безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 275000грн.; стягнути з відповідача на свою корись 3% річних у розмірі 1570,91грн., інфляційні витрати у розмірі 114562,68 грн. та вирішити питання про розподіл судових витрат, а саме, 4073,97грн. витрат а сплату судового збору та 16000грн. витрат на отримання професійної правничої допомоги.
Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 05 квітня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 275000 грн.; три відсотки річних у розмірі 1570 грн, інфляційні витрати у розмірі 114562 грн.,68коп.; витрати на отримання професійної правничої допомоги в сумі 8000 (вісім тисяч)грн. та судовий збору в сумі 4073 грн,97коп.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 адвокат Царьов Роман Валерійович просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; вказує, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки доказам у справі, безпідставно не взяв до уваги, що рішенням Господарського суду Харківській області від 23.11.2022 повністю відмовлено у задоволені позовних вимог позивачу ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_3 про розірвання договору та стягнення коштів. Рішення набрало законної сили. Доказів, що ОСОБА_2 має відношення до цих відносин матеріали справи не містять. Також ОСОБА_2 не був повідомлений належним чином про дату і час судових засідань. Крім того справа не підсудна Московському районному суду м.Харкова.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача Богуцький І.О. просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що враховуючи встановлене рішенням Господарського суду Харківській області від 23.11.2022, суд дійшов висновку, що грошові кошти у розмірі 275000грн., які сплачені позивачем на користь відповідача, не були такими, що отримані на виконання договору. Відповідач отримавши кошти не діяв від імені та в інтересах третьої особи, а тому грошові кошти позивача були набуті відповідачем без належної та достатньої правової підстави та підлягають поверненню.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Судом встановлено, що 13.02.2021 року між ФОП ОСОБА_3 та позивачкою ОСОБА_1 укладено договір №13-02/21.
За умовами договору сторони домовились об`єднати грошові вклади для досягнення спільної мети, а саме будівництва та експлуатації автомийки самообслуговування з метою одержання прибутку.
Відповідно до п. 5 Додатку 1 до Договору загальна сума робіт становить 495 000,00 грн.
Згідно п. 6 цього Додатку розподіл видатків між сторонами визначено по 50% для кожної сторони.
ФОП ОСОБА_3 починає роботи та технічні дії на наступний день, після початку надходження коштів на розрахунковий рахунок, що визначено п.7 у Додатку.
Позивачем на підтвердження своїх доводів та вимог позову надано копію розписки (а.с. 22).
Із змісту розписки від 13.02.2021 вбачається, що ОСОБА_2 , діючи від імені ОСОБА_3 , отримав від ОСОБА_1 суму у розмірі 275000грн. за умовами договору від 13.02.2021 на виконання робіт.
В зв`язку з невиконанням умов договору ОСОБА_1 звернулась до Господарського суду Харківської області з позовом до ФОП ОСОБА_3 про повернення грошових коштів за договором.
Рішенням Господарського суду Харківській області від 23.11.2022 повністю відмовлено у задоволені позовних вимог позивачу ОСОБА_1 .
При цьому суд виходив із того, що особа, яка отримала кошти згідно розписки, не була уповноважена ФОП ОСОБА_3 на отримання грошей за договором, укладеним з позивачкою.
Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 просить стягнути з ОСОБА_2 грошові кошти як безпідставно отримані, а також просить стягнути 3% річних і інфляційні втрати.
Так, згідно ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставне набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава,на якій воно набуте,згодом відпала.
Виходячи із норм ст.1212 ЦК України, правова природа безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: 1) набуття або збереження майна; 2) набуття або збереження за рахунок іншої особи; 3) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акту, правових або інших підстав, передбачених ст.11 ЦК України).
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту.
Отже, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочинам.
Набуття чи збереження майна буде безпідставними не тільки за умови відсутності відповідної підстави із самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.
Відтак, для виникнення зобов`язання, передбаченого положеннями ст.1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження,а не конкретна підстава, з якою це відбулося.
Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.11, ч.ч.1 та 2 ст.509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини.
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитор) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України.
Далі, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.202 ЦК України).
Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (ч.ч.1,2 ст.205 ЦК України).
Правочин вважається таким,що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони (ч.1 ст.207 ЦК України).
Отже, системний аналіз зазначених положень закону дає підстави вважати, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна, отримання коштів.
Норма закону, зазначена у положеннях ч.1 ст.1212 ЦК України застосується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунено за допомогою інших, спеціальних способів захисту.
Зі змісту розписки від 13.02.2021 року убачається, що ОСОБА_2 , діючи від імені ФОП ОСОБА_3 , отримав від ОСОБА_1 кошти у розмірі 275000 грн. за умовами договору від 13.02.2021 на виконання робіт. 
Рішенням Господарського суду Харківській області від 23.11.2022, встановлено, що грошові кошти у розмірі 275000грн., які передані позивачем, не були такими, що отримані відповідачем на виконання договору із ФОП ОСОБА_3 .
Таким чином відповідач, отримавши ці кошти нібито на виконання договору, не діяв від імені та в інтересах третьої особи, а тому грошові кошти позивача були набуті відповідачем без належної та достатньої правової підстави.
Підстав, правомірності набуття зазначених коштів, представник відповідача у судовому засіданні суду апеляційної інстанції не навів.
Відповідно до вимог статті 12ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі76,77 ЦПК України).
Згідно вимог статті 81ЦПКУкраїни кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідачем доказів на спростування факту отримання коштів від позивачки надано не було. Також не наведено правомірності підстав для набуття коштів.
Таким чином висновок суду про наявність підстав для повернення безпідставно отриманих коштів відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Судова колегія також погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки ОСОБА_2 безпідставно отримав кошти та своєчасно не повернув, то з нього, крім отриманої грошової суми, підлягає стягненню 3% річних та інфляційні втрати.
У статті 1212 ЦК України врегульовані недоговірні відносини, коли особа набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно). З моменту безпідставного набуття такого майна або з моменту, коли підстава його набуття відпала, утримання особою такого майна є неправомірним. Тому зобов`язання з повернення потерпілому такого майна особа повинна виконати відразу після його безпідставного набуття або відпадіння підстави набуття цього майна.
Щодо доводів апеляційної скарги про неналежне повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи.
Ухвалою Московського районного суду м.Харкова від 20 липня 2023 року відкрито провадження у справі. Справу вирішено розглядати у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін.
Судом на адресу відповідача було направлено копію позовної заяви разом із ухвалою про відкриття провадження. 
Оскільки розгляд справи проводився в порядку ст. 277 ЦПК України у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін, права відповідача порушено не було.
Стосовно непідсудності справи Московському районному суду м.Харкова колегія суддів зазначає наступне.
З інформаційної довідки (а.с.52) убачається, що ОСОБА_2 у м.Харкові не зареєстрований.
Ухвалою Жовтневого районного суду м.Харкова від 31 травня 2023 року дана справа була передана за підсудністю до Московського районного суду м.Харкова
Відповідачем ухвала суду про передачу справи за підсудністю оскаржена не була. Заперечень до суду першої інстанції щодо порушень правил підсудності не надходило. Спори про підсудність між судами не допускаються.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Царьова Романа Валерійовича залишити без задоволення.
Рішення Московського районного суду м. Харкова від 05 квітня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.
Головуючий:                                                                О.В. Маміна

Судді:                                                                        Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова
Повне судове рішення виготовлено 11.06.2025 року.