03 липня 2025 року
м. Київ
ОКРЕМА ДУМКА (розбіжна)
суддів Великої Палати Верховного Суду Банаська О. О., Пількова К. М. 
щодо постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2025 року у справі № 990/383/24 (провадження № 11-184заі25)
ПІДСТАВИ ДЛЯ ВИСЛОВЛЕННЯ ОКРЕМОЇ ДУМКИ
Із цією постановою не погоджуємось, оскільки вважаємо, що Велика Палата Верховного Суду мала скасувати оскаржуване рішення про часткове задоволення позову із ухваленням нового рішення про закриття провадження у справі з огляду на обраний позивачем неналежний спосіб захисту, позаяк позовні вимоги щодо оскарження дій Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про призначення кваліфікаційного оцінювання не можуть бути самостійним предметом судового розгляду.
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст і підстави позову 
1. У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції з адміністративним позовом до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - відповідач, ВККС, Комісія), у якому просив:
- визнати протиправними дії ВККС щодо призначення і проведення у пленарному складі повторного (додаткового) кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді судді Святошинського районного суду міста Києва ОСОБА_1 ;
- зобов`язати ВККС утриматися від проведення повторного (додаткового) кваліфікаційного оцінювання ОСОБА_1 на відповідність займаній посаді судді Святошинського районного суду міста Києва з тих підстав, що ОСОБА_1 пройшов оцінювання на відповідність займаній посаді судді 20 березня 2019 року, що підтверджено рішенням Комісії № 43/ко-19;
- визнати суддю Святошинського районного суду міста Києва ОСОБА_1 таким, що пройшов кваліфікаційне оцінювання на відповідність займаній посаді.
2. На обґрунтування позовних вимог зазначив, що він пройшов оцінювання на відповідність займаній посаді, що підтверджено рішенням колегії Комісії від 20 березня 2019 року № 43/ко-19, яким його визнано таким, що відповідає займаній посаді. Крім того, 22 грудня 2020 року Вища рада правосуддя (далі - ВРП) прийняла рішення про внесення Президентові України подання про його призначення на посаду судді Святошинського районного суду міста Києва, яке внесла Президенту України 29 грудня 2020 року. 
Обставини справи
3. Президент України Указом від 23 січня 2012 року № 29/2012 призначив ОСОБА_1 на посаду судді Святошинського районного суду міста Києва строком на п`ять років.
4. 23 січня 2017 року повноваження позивача припинилися у зв`язку із закінченням строку, на який його було призначено на посаду судді.
5. Рішенням від 20 жовтня 2017 року № 106/зп-17 ВККС призначила кваліфікаційне оцінювання 999 суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді, зокрема й судді Святошинського районного суду міста Києва ОСОБА_1 .
6. ОСОБА_1 склав анонімне письмове тестування, за результатами якого набрав 90 балів. За результатами виконаного практичного завдання ОСОБА_1 набрав 93 бали. На етапі складення іспиту суддя загалом набрав 183 бали.
7. Також ОСОБА_1 пройшов тестування особистих морально-психологічних якостей та загальних здібностей, за результатами якого щодо нього складено висновок та визначено рівні показників критеріїв особистої, соціальної компетентності, професійної етики та доброчесності.
8. Рішенням Комісії від 16 березня 2018 року № 54/зп-18 затверджено результати першого етапу кваліфікаційного оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді «Іспит», складеного 26 лютого 2018 року, зокрема судді Святошинського районного суду міста Києва ОСОБА_1 . Зазначеним рішенням суддю ОСОБА_1 допущено до другого етапу кваліфікаційного оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді «Дослідження досьє та проведення співбесіди».
9. 10 квітня 2018 року Комісія у складі колегії провела співбесіду із суддею ОСОБА_1 , за результатами якої ухвалила рішення про зупинення його кваліфікаційного оцінювання та повідомлення Національного агентства з питань запобігання корупції про обставини, що могли свідчити про порушення суддею ОСОБА_1 законодавства у сфері запобігання корупції. 
10. Згідно з рішеннями Національного агентства з питань запобігання корупції від 02 листопада 2018 року № 2477 та № 2478 суддя ОСОБА_1 при складанні та поданні декларацій особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2015 та 2016 роки зазначив недостовірні відомості про об`єкти нерухомого майна, чим не дотримався вимог пункту 2 частини першої статті 46 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1700-VII «Про запобігання корупції». Ознак правопорушень, передбачених частиною четвертою статті 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення та статтею 366-1 Кримінального кодексу України, не встановлено.
11. Судді надано можливість подати декларації за 2015-2016 роки з достовірними відомостями, якою він скористався.
12. Після зупинення кваліфікаційного оцінювання судді Святошинського районного суду міста Києва ОСОБА_1 . Комісія у складі колегії продовжила з ним співбесіду 20 березня 2019 року.Під час співбесіди обговорено питання щодо показників за критеріями компетентності, професійної етики та доброчесності, які виникли під час дослідження суддівського досьє.
13. Також 20 березня 2019 року Комісія у складі колегії ухвалила протокольне рішення, яким залишила без розгляду висновок Громадської ради доброчесності (далі - ГРД), оскільки його складено та подано без дотримання вимог підпунктів 4.10.1, 4.10.3 пункту 4.10 розділу IV Регламенту ВККС, затвердженого рішенням Комісії від 13 жовтня 2016 року № 81/зп-16 (далі - Регламент; у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), а саме: висновок надається до Комісії ГРД не пізніше ніж за 10 днів до визначеної Комісією дати засідання з проведення співбесіди; не зазначено процедури, в межах якої надано висновок; не зазначено інформації щодо пояснень судді, відмови від їх надання, мотивів та підстав їх врахування або відхилення, відомостей щодо можливості судді ознайомитися з висновком; інформація не підписана всіма членами ГРД, які брали участь в ухваленні рішення про надання Комісії висновку. Станом на день проведення співбесіди до Комісії документів щодо усунення недоліків у висновку не надходило.
14. За результатами кваліфікаційного оцінювання згідно рішення від 20 березня 2019 року № 43/ко-19 суддя Святошинського районного суду міста Києва ОСОБА_1 набрав 700 балів, що становить більше 67 відсотків від суми максимально можливих балів за результатами кваліфікаційного оцінювання всіх критеріїв.
15. З огляду на викладене Комісія у складі колегії рішенням від 20 березня 2019 року № 43/ко-19 визнала суддю Святошинського районного суду міста Києва ОСОБА_1 таким, що відповідає займаній посаді.

16. Водночас в абзаці третьому резолютивної частини цього рішення зазначено, що воно набирає чинності відповідно до абзацу третього підпункту 4.10.8 пункту 4.10 розділу IV Регламенту. 
17. На підставі пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 16 жовтня 2019 року № 193-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування» (далі - Закон № 193-ІХ) із 07 листопада 2019 року (дня набрання чинності цим Законом) припинилися повноваження членів ВККС.
18. 04 вересня 2020 року до ВРП надійшов лист позивача з проханням розглянути питання щодо внесення Президентові України подання про призначення його на посаду судді Святошинського районного суду міста Києва з огляду на положення Закону України від 04 червня 2020 року № 679-IX «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо відрядження суддів та врегулювання інших питань забезпечення функціонування системи правосуддя в період відсутності повноважного складу Вищої кваліфікаційної комісії суддів України» (далі - Закон № 679-IX).
19. Розглянувши рішення ВККС у складі колегії за результатами кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді судді Святошинського районного суду міста Києва ОСОБА_1, 22 грудня 2020 року ВРП ухвалила рішення № 3567/0/15-20 про внесення Президентові України подання про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Святошинського районного суду міста Києва.
20. 01 червня 2023 року ВРП призначила 16 членів ВККС (повноважний склад Комісії).
21. 20 липня 2023 року ВККС прийняла рішення № 34/зп-23 про продовження кваліфікаційного оцінювання суддів, зокрема тих, які призначені (обрані) на посаду суддів та яких колегіями ВККС визнано такими, що відповідають займаній посаді судді, проте відповідне питання винесено на розгляд Комісії у пленарному складі через надходження висновку ГРД про невідповідність судді критеріям професійної етики та доброчесності.
22. Листом від 28 листопада 2024 року № 36-6788/24 позивача повідомлено про те, що 09 грудня 2024 року відбудеться засідання ВККС у пленарному складі, зокрема, щодо питання його відповідності займаній посаді судді.
23. 02 грудня 2024 року на адресу ВККС надійшов висновок ГРД у новій редакції про невідповідність позивача критеріям доброчесності та професійної етики.
24. 09 грудня 2024 року відбулось засідання ВККС у пленарному складі, за результатами якого розгляд питання щодо відповідності судді Святошинського районного суду міста Києва ОСОБА_1 займаній посаді відкладено.
25. ОСОБА_1 звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду з цим позовом, уважаючи протиправними дії ВККС щодо призначення і проведення у пленарному складі повторного (додаткового) кваліфікаційного оцінювання на відповідність його займаній посаді судді Святошинського районного суду міста Києва.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
26. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду рішенням від 17 березня 2025 року позов задовольнив частково, визнав протиправними дії ВККС щодо призначення і проведення у пленарному складі повторного (додаткового) кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді судді Святошинського районного суду міста Києва ОСОБА_1 , у решті позовних вимог відмовив.
27. Ухвалюючи це рішення, суд першої інстанції виходив з того, що оцінювання відповідності судді ОСОБА_1 займаній посаді відбулось у 2019-2020 роках, за результатами такого оцінювання колегія ВККС прийняла рішення (від 20 березня 2019 року № 43/ко-19) про його відповідність займаній посаді. 
28. Водночас щодо позовних вимог про зобов`язання ВККС утриматися від проведення повторного (додаткового) кваліфікаційного оцінювання позивача та визнання його таким, що пройшов кваліфікаційне оцінювання на відповідність займаній посаді, суд першої інстанції дійшов висновку, що підстав для задоволення цих вимог немає, оскільки вони охоплюються попередньою вимогою, заявленою у цьому позові - про визнання протиправними дій ВККС щодо призначення і проведення у пленарному складі повторного (додаткового) кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді судді Святошинського районного суду міста Києва ОСОБА_1 
Подання апеляційних скарг
(ВККС)
29. Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, 14 квітня 2025 року відповідач подав до Великої Палати Верховного Суду апеляційну скаргу, у якій, стверджуючи, що це рішення не відповідає вимогам Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) щодо законності й обґрунтованості його ухвалення, повноти та об`єктивності аналізу фактичних обставин і зібраних у справі доказів, просить його скасувати й ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.
30. На обґрунтування апеляційної скарги скаржник доводить, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, і неправильно застосував абзац другий частини першої статті 88 Закону 
№ 1402-VIII, оскільки не врахував того, що дії Комісії, спрямовані на закінчення кваліфікаційного оцінювання позивача займаній посаді судді, здійснено на виконання пункту 3 резолютивної частини рішення ВККС від 20 березня 2019 року № 43/ко-19, тому скаржник вважає помилковим висновок суду першої інстанції про повторність кваліфікаційного оцінювання, яке Комісія проводить щодо позивача.
31. У цьому контексті скаржник зазначає про необхідність застосування глави 1 «Кваліфікаційне оцінювання» розділу V «Кваліфікаційний рівень судді» та пунктів 20, 21, 22, 23, 25 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII у їх системному взаємозв`язку. Як стверджує скаржник, конструкція пункту 20 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII прямо вказувала на необхідність проведення оцінювання в порядку, передбаченому саме цим Законом. Водночас Закон № 1402-VIII визначав лише порядок кваліфікаційного оцінювання. Також скаржник наполягає, що положення Закону № 1402-VIII про ухвалення ВККС рішень кваліфікованою більшістю голосів не тільки відповідає легітимній меті закону, але було і є достатньо чітким, передбачуваним і зрозумілим для всіх суб`єктів, яких вони стосуються.
32. Також скаржник зазначає про неправильне застосування судом першої інстанції пункту 3 частини другої розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 679-ІХ, наполягаючи, що цей Закон не врегульовував процедуру кваліфікаційного оцінювання відповідності судді займаній посаді. 
33. У цьому контексті з посиланням на статтю 131 Конституції України, статті 92, 93 Закону № 1402-VIII скаржник наполягає, що ВККС - єдиний орган державної влади, на який покладено конституційну функцію зі здійснення оцінювання суддів. Жоден інший орган чи установа не уповноважені здійснювати конституційні функції добору та оцінювання суддів, зокрема ВРП.
34. Отже, завершення процедури призначення судді на підставі положень Закону № 679-ІХ, на переконання скаржника, не впливає на проходження процедури кваліфікаційного оцінювання судді на відповідність займаній посаді, яку в спірних правовідносинах Комісія не завершила.
35. На підставі викладеного скаржник наполягає, що нормативно-правових підстав для закінчення кваліфікаційного оцінювання позивача на відповідність займаній посаді після ухвалення колегією ВККС рішення про його відповідність займаній посаді за наявності висновку ГРД про невідповідність позивача критеріям доброчесності та професійної етики без розгляду питання про підтримання такого рішення пленарним складом Комісії не було. Отже, скаржник уважає висновок суду першої інстанції стосовно фактичного завершення кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді судді щодо позивача помилковим і таким, що суперечить не лише нормам Закону № 1402-VIII, а й змісту рішення ВККС від 20 березня 2019 року 
№ 43/ко-19, яке не набрало чинності відповідно до пункту 3 його резолютивної частини. Поряд із цим скаржник зауважує, що позивач не оскаржив рішення ВККС від 20 березня 2019 року № 43/ко-19 у частині положень щодо набрання чинності, тому міг передбачати подальші дії Комісії щодо закінчення кваліфікаційного оцінювання його на відповідність займаній посаді судді саме у порядку, передбаченому частиною першою статті 88 Закону № 1402-VIII.
36. Насамкінець скаржник наполягає, що процедурні (проміжні) дії / рішення, які передують прийняттю рішення Комісії, за своєю природою є організаційними та не зумовлюють самостійних правових наслідків, оскільки є частиною процедури кваліфікаційного оцінювання, що регулюється законом. Такі дії можуть бути предметом оцінки виключно в межах провадження щодо оскарження безпосередньо рішення Комісії, ухваленого за результатом кваліфікаційного оцінювання. З огляду на зазначене скаржник доводить, що оспорювані в цій справі дії ВККС щодо винесення на розгляд пленарного складу питання про підтримку рішення колегії Комісії, яким суддю ОСОБА_1 визнано таким, що відповідає займаній посаді, не можуть бути самостійним предметом судового розгляду.
(ОСОБА_1) 
37. 17 квітня 2025 року представниця ОСОБА_1  - адвокат Заєць А. С. подала до Великої Палати Верховного Суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог і ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. 
38. На обґрунтування апеляційної скарги представниця позивача зазначає про помилковість висновків суду першої інстанції в частині того, що часткове задоволення позову шляхом визнання протиправними дій ВККС щодо призначення та проведення в пленарному складі повторного (додаткового) кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді позивача є достатнім та ефективним способом захисту його прав і унеможливлює вчинення будь-яких дій щодо продовження кваліфікаційного оцінювання стосовно позивача. Натомість, на переконання скаржника, для ефективного захисту прав, свобод та інтересів позивача, з урахуванням положень пункту 3 частини другої статті 254 КАС України, відповідача необхідно зобов`язати утриматися від проведення повторного (додаткового) кваліфікаційного оцінювання позивача на відповідність займаній посаді судді, а також визнати позивача таким, що пройшов кваліфікаційне оцінювання на відповідність займаній посаді.
39. На переконання скаржника, часткове задоволення позову не буде належним, достатнім та ефективним способом захисту прав позивача, оскільки без задоволення позовних вимог у повному обсязі позивач може бути протиправно підданий додатковому (повторному) кваліфікаційному оцінюванню. 
40. Поряд із цим скаржник доводить, що в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції не врахував того, що підставою для проведення пленарного засідання Комісія вказувала надходження висновку ГРД про невідповідність позивача критеріям доброчесності та професійної етики від 16 березня 2019 року, однак у Комісії немає такого висновку, а документ із назвою «Висновок про невідповідність судді Святошинського районного суду міста Києва ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики», що надійшов від ГРД до ВККС, не мав юридичної сили, оскільки не був підписаний електронним відписом. ВККС залишила його без розгляду. У судовому засіданні 17 березня 2025 року представник відповідача визнав обставину, що висновок ГРД не був підписаний електронним підписом. За доводами скаржниці, встановлення наведених обставин мало суттєве значення, оскільки саме існуванням висновку ГРД Комісія обґрунтовувала свої заперечення проти позовних вимог.
КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИСНОВКІВ ВЕЛИКОЇ ПАЛАТИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
41. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2025 року апеляційні скарги ВККС та ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17 березня 2025 року у справі № 990/383/24 залишено без змін.
42. Велика Палата Верховного Суду зауважила, що повноваженнями щодо внесення подання про призначення судді на посаду ВРП наділена на підставі статті 131 Конституції України.
43. Водночас відповідно до абзацу шостого пункту 13 розділу III «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1798-VIII (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) за результатами кваліфікаційного оцінювання суддя, призначений на посаду строком на п`ять років до набрання чинності Законом № 1401-VIII, повноваження якого припинилися із закінченням строку, на який його було призначено, може бути призначений на посаду за поданням ВРП за умови підтвердження відповідності цій посаді згідно з підпунктами 2 та 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України.
44. Таким чином, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що ВРП уповноважена внести Президенту України подання про призначення на посаду судді, призначеного на посаду строком на п`ять років до набрання чинності Законом № 1401-VIII, виключно за умови, що за результатами кваліфікаційного оцінювання такий суддя підтвердив свою відповідність цій посаді. Натомість у разі відсутності прийнятого уповноваженим органом (ВККС) за результатами кваліфікаційного оцінювання судді на відповідність займаній посаді рішення про визнання його таким, що відповідає цій посаді, ВРП не має повноважень розглядати питання про внесення Президентові України подання про призначення такого судді на посаду.
45. Проаналізувавши мету Закону № 679-ІХ та положення підпункту 3 пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону, а також пункту 13 розділу III «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1798-VIII, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що законодавець, прагнучи вирішити нагальне питання забезпечення штатів місцевих судів загальної юрисдикції фактично працюючими суддями, тимчасово - на час відсутності повноважного складу ВККС наділив ВРП повноваженнями щодо внесення Президенту України подань про призначення на посаду суддів, призначених на посаду строком на п`ять років або обраних суддями безстроково до набрання чинності Законом № 1401-VIII, без рекомендації чи подання ВККС. 
46. Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що незмінною залишилася умова внесення ВРП подання, визначена пунктом 13 розділу III «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1798-VIII, а саме підтвердження зазначеними суддями їхньої відповідності займаній посаді за результатами кваліфікаційного оцінювання згідно з підпунктом 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України. 
47. Отже, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що ВРП, реалізуючи свої повноваження згідно зі статтею 131 Конституції України, абзацом шостим пункту 13 розділу III «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1798-VIII та підпунктом 3 пункту 2 розділу II Закону № 679-IX прийняла рішення від 22 грудня 2020 року № 3567/0/15-20 про внесення Президентові України подання про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Святошинського районного суду міста Києва без рекомендації Комісії на підставі рішення ВККС у складі колегії від 20 березня 2019 року № 43/ко-19, яким визнано суддю Святошинського районного суду міста Києва ОСОБА_1 таким, що відповідає займаній посаді.
48. Таким чином, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що процедура кваліфікаційного оцінювання судді ОСОБА_1, яка передбачена підпунктом 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України, завершилася, враховуючи, що обов`язковою умовою для внесення ВРП Президенту України подання про призначення на посаду судді, повноваження якого припинилися у зв`язку із закінченням строку, на який його було призначено, є підтвердження його відповідності цій посаді за результатом кваліфікаційного оцінювання та з огляду на чинність рішення ВРП від 22 грудня 2020 року № 3567/0/15-20 про внесення Президентові України подання про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Святошинського районного суду міста Києва.
49. Отже, Велика Палата Верховного Суду, виснувала, що з прийняттям ВРП рішення від 22 грудня 2020 року № 3567/0/15-20 рішення ВККС від 20 березня 2019 року № 43/ко-19, яким визнано суддю Святошинського районного суду міста Києва ОСОБА_1 таким, що відповідає займаній посаді, та яке є індивідуальним актом, вичерпало свою дію фактом його виконання (реалізації).
50. На підставі викладеного Велика Палата Верховного Суду констатувала, що процедура кваліфікаційного оцінювання щодо позивача завершилася реалізацією рішення ВККС від 20 березня 2019 року № 43/ко-19, яким визнано суддю Святошинського районного суду міста Києва ОСОБА_1 таким, що відповідає займаній посаді. 
51. Крім того, Велика Палата Верховного Суду наголосила на тому, що за наведеного в цій постанові правового регулювання та встановлених у справі обставин процедура оцінювання відповідності займаній посаді щодо судді ОСОБА_1 набула статусу завершеної, відтак він цілком правомірно очікував, що його гарантоване статтею 8 Конвенції право на повагу до особистого життя в аспекті доступу до обраної професії судді не зазнаватиме втручання, зокрема у спосіб призначення ВККС у пленарному складі його кваліфікаційного оцінювання після прийняття ВРП рішення про внесення Президентові України подання про призначення його на посаду судді Святошинського районного суду міста Києва.
52. Велика Палата Верховного Суду також наголосила, що межі дискреції ВККС у процедурі оцінювання судді на відповідність займаній посаді не є неосяжними та повинні здійснюватись із дотриманням вимог частини другої статті 19 Конституції України, зокрема в аспекті зобов`язання діяти на підставі та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
53. З огляду на наведене Велика Палата Верховного Суду виснувала, що ВККС, вчиняючи дії щодо призначення і проведення у пленарному складі повторного (додаткового) кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді судді Святошинського районного суду міста Києва ОСОБА_1, діяла поза межами процедури кваліфікаційного оцінювання, визначеної Законом 
№ 1402-VIII з урахуванням підпункту 3 пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 679-ІХ, що є самостійною та достатньою підставою для визнання цих дій протиправними.
54. Також Велика Палата Верховного Суду зазначила, що суд першої інстанції правильно задовольнив позовну вимогу про визнання протиправними дій ВККС щодо призначення і проведення у пленарному складі повторного (додаткового) кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді судді Святошинського районного суду міста Києва ОСОБА_1 .
55. Щодо позовних вимог про зобов`язання ВККС утриматися від проведення повторного (додаткового) кваліфікаційного оцінювання позивача та визнання його таким, що пройшов кваліфікаційне оцінювання на відповідність займаній посаді, то Велика Палата Верховного Суду виснувала, що суд першої інстанції цілком слушно зауважив, що ці вимоги охоплюються попередньою вимогою, заявленою у цьому позові, - про визнання протиправними дій ВККС щодо призначення і проведення у пленарному складі повторного (додаткового) кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді судді Святошинського районного суду міста Києва ОСОБА_1, а отже, підстав для їх задоволення немає.
СУТЬ ОКРЕМОЇ ДУМКИ 
Підстави висловлення та обґрунтування окремої думки
56. Відповідно до частини третьої статті 34 КАС України суддя, не згодний із судовим рішенням за наслідками розгляду адміністративної справи, може письмово викласти свою окрему думку.
57. З постановою Великої Палати Верховного Суду не погоджуємось, тому, керуючись статтею 34 КАС України висловлюємо окрему думку з таких мотивів.
Щодо способу захисту
58. За частиною першою статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
59. Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
60. За частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист одним із способів, передбачених цією статтею, або в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
61. Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
62. Згідно зі статтею 83 Закону № 1402-VIII кваліфікаційне оцінювання проводиться ВККС з метою визначення здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями. Критеріями кваліфікаційного оцінювання є: 1) компетентність (професійна, особиста, соціальна тощо); 2) професійна етика; 3) доброчесність. Кваліфікаційне оцінювання за критерієм професійної компетентності проводиться з урахуванням принципів інстанційності та спеціалізації. Підставами для призначення кваліфікаційного оцінювання є, зокрема, рішення ВККС про призначення кваліфікаційного оцінювання судді у випадках, визначених законом. Порядок та методологія кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення затверджуються ВККС.
63. Як передбачено в частинах другій, четвертій статті 84 цього Закону, за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання ВККС ухвалює одне з рішень, визначених цим Законом. Кваліфікаційне оцінювання проводиться прозоро та публічно, у присутності судді, який оцінюється, та будь-яких заінтересованих осіб. У розгляді питання про кваліфікаційне оцінювання судді можуть бути присутніми представники органу суддівського самоврядування.
64. Згідно із частинами першою, другою статті 88 Закону № 1402-VIII ВККС ухвалює мотивоване рішення про підтвердження або непідтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді. Зокрема, суддя, який не згодний із рішенням ВККС щодо його кваліфікаційного оцінювання, може оскаржити це рішення в порядку, передбаченому КАС.
65. Відповідно до частини третьої цієї статті рішення ВККС, ухвалене за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав: склад членів Комісії, який провів кваліфікаційне оцінювання, не мав повноважень його проводити; рішення не підписано будь-ким із складу членів Комісії, який провів кваліфікаційне оцінювання; суддя не був належним чином повідомлений про проведення кваліфікаційного оцінювання - якщо було ухвалено рішення про непідтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді з підстав неявки для проходження кваліфікаційного оцінювання; рішення не містить посилання на визначені законом підстави його ухвалення або мотивів, з яких Комісія дійшла відповідних висновків.
66. Згідно з положеннями частини сьомої статті 101 Закону № 1402-VIII рішення ВККС можуть бути оскаржені до суду з підстав, установлених цим Законом. Рішення Комісії щодо надання рекомендацій можуть бути оскаржені тільки разом із рішенням, ухваленим за відповідною рекомендацією (частина восьма цієї статті).
67. Аналізуючи положення частини восьмої статті 101 Закону 
№ 1402-VIII можна зазначити, що буквальне тлумачення цієї норми дає підстави застосовувати її як норму, яка встановлює порядок оскарження рішення ВККС стосовно (з приводу) надання рекомендації, тобто як про надання рекомендації, так і про відмову в ній.
68. Водночас, таке рішення може бути оскаржене, але за обов`язкових умов - коли буде ухвалене рішення за відповідною рекомендацією та разом з таким рішенням.
69. Установлення законом такої умови не обмежує право на оскарження рішень ВККС, а робить раціональною можливість звернення до суду за захистом своїх прав, коли рішення Комісії з рекомендацією буде актуалізоване через рішення ВРП - органу, який за законом уповноважений розглядати рішення з рекомендацією й ухвалювати за ним відповідне рішення. 
70. Згідно із підпунктом 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», має бути оцінена в порядку, визначеному законом. Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади. Порядок та вичерпні підстави оскарження рішення про звільнення судді за результатами оцінювання встановлюються законом.
71. Оскільки процедура кваліфікаційного оцінювання, підбиття її підсумків (у ВККС) і застосування наслідків (рішенням ВРП) є стадіями єдиного провадження, рішення ВККС щодо здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді не має самостійних правових наслідків, а є фактично частиною кваліфікаційного провадження.
72. ВРП перевіряє вмотивованість та обґрунтованість рішення ВККС, ухваленого за результатами кваліфікаційного оцінювання. У разі виявлення обставин, що мають суттєве значення, зокрема вплинули на об`єктивність оцінювання, ВРП має не лише право, але й обов`язок запобігти порушенню прав судді. У такий спосіб ВРП забезпечує конституційні гарантії незалежності судді, складовою якої є звільнення судді виключно з підстав, встановлених Конституцією України.
73. Отже, визначальними та остаточними висновками у межах кваліфікаційного оцінювання щодо підтвердження або непідтвердження суддею здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді є саме висновки ВРП, які можуть спричиняти настання певних правових наслідків для судді.
74. Зважаючи на наведене правове регулювання, а також статус та повноваження ВРП та ВККС у процедурі кваліфікаційного оцінювання судді, вважаємо, що передбачене частиною першою статті 88 Закону № 1402-VIII оскарження рішення ВККС щодо кваліфікаційного оцінювання судді можливе лише після того, як таке рішення було предметом розгляду у ВРП. У протилежному випадку дублюються функції щодо його перегляду Верховним Судом та ВРП, що є неприпустимим, зважаючи на дискреційні повноваження ВРП щодо висновку про відповідність судді займаній посаді.
75. Концепція належного врядування передбачає, що державні органи повинні діяти вчасно та належним і якомога послідовнішим способом. На них покладається обов`язок запроваджувати внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Такі підходи вироблено, зокрема, Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) (до прикладу, рішення у справах від 30 листопада 2004 року «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), заява № 48939/99; від 20 серпня 2010 року «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08; від 06 липня 2015 року «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03).
76. З огляду на послідовність (стадійність) ухвалення остаточного рішення за результатом кваліфікаційного оцінювання, судовий контроль має здійснюватися щодо остаточного рішення, яке уповноважена ухвалювати ВРП.
77. На час звернення  ОСОБА_1 до суду рішення ВРП за відповідною рекомендацією ВККС щодо нього не було ухвалено.
78. Разом з тим, оскільки процедура кваліфікаційного оцінювання, підбиття її підсумків (у ВККС) і застосування наслідків (рішенням ВРП) є стадіями єдиного провадження, дії ВККС щодо призначення і проведення у пленарному складі повторного (додаткового) кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді не мають самостійних правових наслідків, а є фактично процедурними (проміжними) діями / рішеннями, які передують прийняттю рішення Комісії, за своєю природою є організаційними та не зумовлюють самостійних правових наслідків, оскільки є частиною процедури кваліфікаційного оцінювання, що регулюється законом. 
79. Такі дії можуть бути предметом оцінки виключно в межах провадження щодо оскарження безпосередньо рішення Комісії, ухваленого за результатом кваліфікаційного оцінювання та не можуть бути самостійним предметом судового розгляду
80. При оцінці способу захисту за критерієм ефективності слід виходити з того, що ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та відповідати приписам законодавства.
81. За положеннями статті 17 Закону України від 23 червня 2006 року 
№ 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ норми-принципи Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколів до неї, а також практику Європейського суду та Європейської комісії з прав людини.
82. ЄСПЛ у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним, воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»).
83. Так само у пункті 53 рішення від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» ЄСПЛ зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету, за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (див. пункт 57 рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), Series A, № 93).
84. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
85. Ужите в цій нормі формулювання «не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства» треба розуміти і трактувати так, що не підлягають розгляду за цими правилами не тільки справи, спори в яких виникають поза сферою адміністративних публічно-правових відносин, але й справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів, однак щодо них на рівні імперативного законодавчого положення встановлено вимогу, яка обмежує таке звернення і відтерміновує судовий захист порушеного права до події, з настанням якої виникають відповідні для цього підстави. Для оскарження рішення ВККС щодо надання рекомендації такою подією чи фактором є рішення, ухвалене за відповідною рекомендацією, тобто тільки після ухвалення відповідним органом (ВРП) рішення, яким буде задоволено рекомендацію про звільнення, у позивача виникне право для звернення до суду за захистом порушених, на його думку, прав та інтересів.
86. Узагальнюючи наведене, наголошуємо, що спірні дії Комісії щодо власне призначення і навіть не завершення кваліфікаційного оцінювання (що фактично є процедурними (проміжними) діями / рішеннями) не можуть бути окремим (самостійним) предметом судового розгляду з підстав, наведених у цій окремій думці.
87. Така позиція відповідає усталеній правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній, зокрема (але не виключно), у постановах від 26 лютого 2020 року у справі № 9901/637/18, від 09 лютого 2022 року у справі № 9901/23/19, від 11 липня 2024 року у справі № 990/14/24, від 07 листопада 2024 року у справі № 990/115/24, від 07 листопада 2024 року у справі № 990/69/24 [у цих справах предметом оскарження також є рішення ВККС, ухвалене у процедурі кваліфікаційного оцінювання судді], згідно з якою, звернення до суду за захистом порушеного права можливе у разі, коли рішення ВККС із рекомендацією щодо судді буде актуалізоване через рішення органу, який за законом має право розглядати подану рекомендацію та ухвалювати за нею відповідне остаточне рішення. Оскарження рішення ВККС має відбуватись разом з остаточним рішенням, ухваленим ВРП за відповідною рекомендацією.
Щодо правомірності дій ВККС стосовно призначення кваліфікаційного оцінювання судді
88. За обставинами цієї справи, 20 березня 2019 року колегія ВККС прийняла рішення № 43/ко-19, яким визнала суддю Святошинського районного суду міста Києва ОСОБА_1 таким, що відповідає займаній посаді. 
89. 07 листопада 2019 року набрав чинності Закон № 193-IX, яким внесено зміни до Закону № 1402-VIII, у зв`язку з чим із 07 листопада 2019 року припинено повноваження членів Комісії.
90. 20 червня 2020 року набрав чинності Закон № 679-IX, згідно з пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» якого: Вища рада правосуддя у період відсутності повноважного складу Вищої кваліфікаційної комісії суддів України ухвалює без рекомендації чи подання Вищої кваліфікаційної комісії суддів України рішення про:
1) відрядження судді до іншого суду того самого рівня і спеціалізації та про дострокове закінчення відрядження судді;
2) переведення судді відповідно до Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", а в разі закінчення у такого судді п`ятирічного строку повноважень - внесення Президенту України подання про призначення на посаду судді до суду, визначеного в рекомендації Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про переведення, якщо до набрання чинності цим Законом такий суддя пройшов кваліфікаційне оцінювання в порядку, передбаченому законом;
3) внесення Президенту України подання про призначення на посаду судді, повноваження якого припинилися у зв`язку із закінченням строку, на який його було призначено, якщо до набрання чинності цим Законом колегією Вищої кваліфікаційної комісії суддів України було визнано суддю таким, що відповідає займаній посаді;
4) внесення Президенту України подання про призначення судді у відставці до суду тієї самої спеціалізації та не вищого рівня (крім Верховного Суду) на підставі заяви такого судді, якщо до набрання чинності цим Законом такий суддя пройшов кваліфікаційне оцінювання в порядку, передбаченому законом;
5) внесення змін до порядку відрядження судді до іншого суду тієї самої спеціалізації.
91. Набрання чинності зазначеними положеннями Закону № 679-ІХ стало підставою для ухвалення ВРП рішення № 3567/0/15-20 про внесення Президентові України подання про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Святошинського районного суду міста Києва на підставі рішення ВККС у складі колегії за результатами кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді судді Святошинського районного суду міста Києва ОСОБА_1
92. У контексті наведених обставин, а також враховуючи, що ВККС продовжено кваліфікаційне оцінювання суддів (зокрема тих, які призначені (обрані) на посаду суддів та яких колегіями ВККС визнано такими, що відповідають займаній посаді судді, проте відповідне питання винесено на розгляд Комісії у пленарному складі через надходження висновку ГРД про невідповідність судді критеріям професійної етики та доброчесності) необхідно встановити чи вважається завершеним кваліфікаційне оцінювання судді фактом ухвалення рішення комісії у колегіальному складі від 20 березня 2019 року та чи змінив Закон № 679-ІХ встановлений законом порядок кваліфікаційного оцінювання судді займаній посаді.
93. Відповідно до пояснювальної записки проекту Закону № 679-ІХ, його прийняття було обґрунтовано необхідністю збереження рівномірного навантаження у окремих місцевих судах загальної юрисдикції, які неприйнятно тривалий термін здійснюють судочинство з численним навантаженням через брак фактично працюючих суддів, пов`язаного, в тому числі, безпосередньо з початком формування нового складу ВККС та, як наслідок, скасування оголошеного Комісією конкурсу на переведення суддів та скасування в судовому порядку конкурсів на зайняття вакантних посад суддів, а відповідно і відтермінування вказаних процедур на невизначений термін.
94. Так за змістом вказаної пояснювальної записки, а також з аналізу зокрема положень пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 679-ІХ можна встановити, що сфера його регулювання не охоплювала процедури кваліфікаційного оцінювання в частині зміни встановленого законом порядку його проведення, відтак незмінною залишилася умова щодо необхідності врахування ВРП рішення ВККС за результатами кваліфікаційного оцінювання судді та відсутності повноважень у ВРП щодо його завершення при наявності відповідного рішення колегії ВККС.
95. Формулювання у підпункті 3 пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 679-ІХ «колегією ВККС було визнано суддю таким, що відповідає займаній посаді» не змінило приписів частини першої статті 88 Закону № 1402-VIII які стосуються наслідків подання висновку ГРД про те, що суддя (кандидат на посаду судді) не відповідає критеріям професійної етики та доброчесності, та відповідно й порядку набрання чинності рішенням колегії ВККС у такому випадку. 
96. Приписи абзацу другого частини першої статті 88 Закону № 1402-VIIІ у цьому контексті передбачають, що ВККС ухвалює рішення про підтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді у пленарному складі; аналогічним чином ВККС зобов`язана діяти й під час оцінювання судді з підстави, встановленої пунктом 20 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIIІ.
97. З урахуванням наведених мотивів, вбачається, що зміни, які внесені Законом № 679-ІХ не вплинули на обов`язковість завершення процедури кваліфікаційного оцінювання судді на відповідність займаній посаді, яку в фактично в спірних правовідносинах Комісія не закінчила, оскільки після ухвалення колегією Комісії рішення про його відповідність займаній посаді за наявності висновку ГРД про невідповідність позивача критеріям доброчесності та професійної етики, пленарним складом Комісії не було розглянуто питання про підтримання такого рішення. 
98. Аналіз змісту положеньЗакону № 679-ІХ та пояснювальної записки до нього не свідчать про наділення ВРП повноваженнями щодо здійснення процедури кваліфікаційного оцінювання судді на відповідність займаній посаді, оскільки такі повноваження конституційно визначеної процедури належать виключно ВККС. 
99. З огляду на зазначені висновки не можемо погодитись з висновком Великої Палати Верховного Суду про завершення процедури кваліфікаційного оцінювання судді ОСОБА_1 після прийняття рішення ВРП щодо про внесення Президентові України подання про призначення на посаду судді без його проведення у пленарному складі ВККС.
ВИСНОВКИ
100. За наведених вище обставин зокрема того, що предметом позовних вимог у цій справі було визнання протиправними дій Комісії щодо призначення кваліфікаційного оцінювання, а не рішення ВККС з остаточним рішенням, ухваленим ВРП за відповідною рекомендацією, та за наведеного правового регулювання вважаємо, що наявні підстави для закриття провадження у справі, оскільки її не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, а звернення позивача є передчасним та не може бути окремим (самостійним) предметом судового розгляду з підстав, наведених у цій окремій думці.
101. На нашу думку, Велика Палата Верховного Суду мала частково задовольнити апеляційну скаргу ВККС, скасувати рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17 березня 2025 року у справі № 990/383/24 про часткове задоволення позову з ухваленням нового рішення про закриття провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ВККС про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії.
 
Судді	 	О. О. Банасько	
 	 	К. М. Пільков