П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

30 червня 2025 р.	м. Одеса	Справа № 420/32149/24	

Суддя першої інстанції: Бойко О.Я.
 Час  та місце ухвалення судового рішення «--:--», м. Одеса
 Повний текст судового рішення складений 20.02.2025

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі   колегії суддів:
головуючого судді Крусяна А.В.,
суддів Шевчук О.А., Яковлєва О.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 , Головного управління Національної поліції в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання протиправною бездіяльність, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

В С Т А Н О В И В:

15.10.2024 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання протиправною бездіяльність щодо нарахування та виплати їй середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 01.03.2024 по 25.09.2024; стягнення на її користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.03.2024 по 25.09.2024 у розмірі 255216,17 грн.
В обґрунтування позову зазначено, що при звільненні зі служби в поліції відповідачем не в повному обсязі було виплачено грошове забезпечення (одноразова грошова допомога при звільненні), а тому, на думку позивачки, згідно положень ст.117 КЗпП України вона має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.03.2024 по 25.09.2024, оскільки розрахунок в повному обсязі здійснено лише 26.09.2024. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20.02.2025 позов задоволено частково; визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Одеській області відносно ОСОБА_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні; стягнуто з Головного управління Національної поліції в Одеській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 72217,46грн.; стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Національної поліції в Одеській області на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 968,96грн. та витрат на професійну правову допомогу у розмірі 4000грн.; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Суд першої інстанції частково задовольняючи позовні вимоги, дійшов висновку, що оскільки одноразова грошова допомога у повному обсязі не була виплачена позивачці в день звільнення зі служби в поліції, тому у відповідності до положень ст.117 КЗпП України (в редакції після 19.07.2022) вона має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичного розрахунку, проте не більш як за шість місяців - з 01.03.2024 по 01.09.2024. При цьому, з метою дотримання принципу співмірності між розміром середнього заробітку, пов`язаного із затримкою розрахунку при звільненні та часткою невиплаченого грошового забезпечення, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що нарахуванню на користь позивачки підлягає середній заробіток у розмірі 72217,46грн., який становить 32,72% від суми відшкодування в порядку статті 117 КЗпП України (220713,52грн.). Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки витрат за надання правової допомоги у розмірі 4000грн.
Не погоджуючись з ухваленим у справі судовим рішенням, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи та порушення норм матеріального, процесуального права, сторони подали апеляційні скарги, в яких просять: позивачка - рішення суду змінити в частині визначення суми стягнення; відповідач - рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.
В апеляційній скарзі позивачка посилається на те, що спірні правовідносини у даній справі регулюються ст.117 КЗпП України у новій редакції, яка передбачає обмеження виплати середнього заробітку шістьма місяцями, однак при розрахунку не враховується принцип співмірності, який застосовувався у судовій практиці у відповідності до ст.117 КЗпП України у редакції до 19.07.2022. На думку позивачки, сума середнього заробітку, що підлягає стягненню становить 220713,52грн.(184 дні (період стягнення) х 1199,53грн.(середньоденна заробітна плата)).
Відповідач в апеляційній скарзі посилається на відсутність підстав для задоволення позову, оскільки право на компенсацію частини доходів у особи пов`язується з настанням невиплати грошового доходу у встановлені строки його виплати та у разі невиконання рішення суду. Разом з тим, доплата позивачці одноразової грошової допомоги була виплачена ГУНП в Одеській області тільки 29.02.2024 внаслідок вирішення питання щодо включення до стажу поліції позивачки періоду служби в управлінні Державної пожежної служби та послідуючий перерахунок надбавки за вислугу років стажу, який був включений до стажу служби в поліції. Крім того, апелянт зауважує, що сума стягнення, яку заявила позивачка до суми, яку вона не отримала при звільненні, не є співмірною та у відповідності до постанови Верховного Суду від 30.11.2020 у справі №480/3105/19 підлягає зменшенню. Також, розмір витрат на стягнення з ГУНП в Одеській області за надання правничої допомоги є завищеним та, з огляду на предмет спору в даній справі, не відповідає критеріям розумності.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційних скарг, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню.
Судом першої інстанції встановлено, що 29.02.2024 відповідно до наказу Головного управління Національної поліції в Одеській області №286 о/с ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції за п.7 ч.1 ст.77 ЗУ «Про Національну поліцію». /а.с.15/
Відповідно до наказу Головного управління Національної поліції в Одеській області від 19.09.2024 №1558 о/с внесено зміни, в тому числі, до наказу від 29.02.2024 №286 о/с «По особовому складу» стосовно вислуги років позивачки на день звільнення на підставі висновку службової перевірки ГУНП в Одеській області від 18.09.2024 №9/12370 та листа Департаменту архівної справи та діловодства Одеської міської ради від 12.09.2024 №1526-11.1-31. /а.с.32/
26.09.2024 позивачці, у зв`язку з проведенням перерахунку вислуги років, відповідачем виплачено доплату одноразової грошової допомоги у розмірі 72 226,96грн. /а.с.43/
Вважаючи, що відповідачем протиправно не виплачено середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, позивачка звернувся з даним позовом до суду.
Перевіривши матеріали справи судова колегія приходить до наступних висновків.
Приписами ст.116 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України) встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
У відповідності до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в  ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Наведені вище норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Враховуючи, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, слід застосовувати норми ст.116 та ст.117 КЗпП України як такі, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення зі служби.
Дана правова позиція викладена у відповідності до постанови Верховного Суду від 24.12.2020 у справі №340/401/20.
Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена ст.117 КЗпП України.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
За змістом ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина 1 ст.117 КЗпП України стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина 2 ст.117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч.1 ст.117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст.117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Даний правовий висновок викладено у відповідності до постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.05.2020 у справі № 810/451/17.
Так, наказом ГУНП в Одеській області від 29.02.2024 №286 о/с позивачку звільнено зі служби в поліції, а належні суми грошового забезпечення під час звільнення (одноразова грошова допомога) остаточно виплачено тільки 26.09.2024.
Отже, у позивачки наявне право на отримання середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 01.03.2024 (наступний день після звільнення) по 26.09.2024 (день проведення остаточного розрахунку).
При цьому, визначаючи розмір середнього заробітку, що належить сплатити позивачці за весь час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів виходить з наступного.
19.07.2022 набрав чинності Закон України від 01.07.2021 №2352-IX  «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», яким внесено зміни, зокрема, до  ст.117 КЗпП України.
Так,  ст.117 КЗпП України  станом на час здійснення повного фактичного розрахунку з позивачем, на час звернення позивача до суду з цим позовом та ухвалення судового рішення передбачає, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені  ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Отже, застосовуючи чинну норму  ст.117 КЗпП України, у редакції станом на час фактичного розрахунку з позивачем (в частині обмеження строку за яким може бути нарахована відповідальність за несвоєчасний розрахунок при звільненні - 6 місяців), кількість днів затримки розрахунку при звільненні за який позивачка має право на отримання компенсації за несвоєчасний розрахунок при звільненні, в даному випадку становить 184 дні.
Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати, згідно п.8 якого нарахування виплат,  що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення  середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.  Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається  діленням заробітної  плати  за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі  (календарні) дні  на  число  відпрацьованих  робочих днів (годин), а у  випадках, передбачених чинним законодавством, - на число  календарних  днів за цей період.
Згідно довідки УФЗБО ГУНП в Одеській області №89 від 10.02.2025 середньоденний розмір грошового забезпечення позивачки становить 1199,53грн. /а.с.126/
Отже, сума середнього заробітку, що підлягає виплаті за затримку остаточного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 становить 220713,52грн. (1199,53грн. х 184), з вирахуванням з вказаної суми належних до сплати податків і зборів.
Водночас, відповідно до ст.16 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
Згідно з ч.1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до ч.1 ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Пунктом 1 ч.3 ст. 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Тобто, в цілому нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч.6 ст. 134 КАС України).
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.7 ст.134 КАС України).
Згідно з ч.9 ст.139 КАС України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
За змістом ч.9 ст. 139 КАС при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору.
У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) від 23.01.2014 (справа «East/West Alliance Limited» проти України» (заява № 19336/04)) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
Таким чином, документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
Так, представник позивачки просив стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрати на правничу допомогу, пов`язані з розглядом справи у суді першої інстанції у сумі 7000грн. На підтвердження понесених витрат на правову допомогу адвокатом до матеріалів справи надано: договір про надання правової допомоги №1-20 від 29.02.2024, підписаний між позивачкою та адвокатським об`єднанням «Щит»; акт приймання-передачі наданих правових послуг №7 від 02.12.2024 на 7000грн. /а.с.93-95/
Згідно акту від 02.12.2024 позивачці було надано наступні правові послуги: підготовка та подання адвокатського запиту щодо надання інформації про перерахунок одноразової грошової допомоги, підготовка та подання позовної заяви, заяви про збільшення позовних вимог, а також відзиву на позовну заяву.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Суд також має враховувати чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес тощо.
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.05.2023 у справі №440/7120/20.
З огляду на викладене у сукупності, враховуючи, співмірність суми витрат зі складністю справи, з огляду на зміст та обсяг робіт проведених адвокатом, пов`язаність цих витрат з розглядом справи, обґрунтованість та пропорційність витрат до предмета спору, значення справи для сторін, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що на користь позивачки підлягають стягненню понесені нею витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4000грн.
Крім того, представник позивачки в суді апеляційної інстанції також заявив клопотання про стягнення на користь позивачки витрати на правову допомогу у розмірі 2800грн. на підтвердження чого надано акт приймання-передачі наданих правових послуг №11 від 20.03.2025 (проведення консультації, підготовка та подання апеляційної скарги).
Досліджуючи питання щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів приходить до висновку, що оцінка дій адвоката в суді апеляційної інстанції та  визначений розмір гонорару не відповідає критеріям обґрунтованості та пропорційності.
На підставі наведеного, враховуючи зміст та обсяг робіт проведених адвокатом під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції (подання апеляційної скарги та консультація), колегія суддів приходить до висновку, що на користь позивачки підлягають стягненню понесені ним витрати на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 2000грн.
Таким чином, оскільки суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позову, але неправильно визначив розмір середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні позивачки, рішення суду першої інстанції в порядку ст.317 КАС України підлягає частковому скасуванню.
Керуючись ст.ст.139, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, - 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Одеській області залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2025 року скасувати в частині стягнення з Головного управління Національної поліції в Одеській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 72  217,46грн.
Ухвалити у цій частині постанову, якою стягнути з Головного управління Національної поліції в Одеській області (код ЄДРПОУ 40108740) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 березня 2024 року по 01 вересня 2024 року  у розмірі 220713 (двісті двадцять тисяч сімсот тринадцять)грн. 52коп.
В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2025 року залишити без змін.
Судові витрати за подання апеляційної скарги покласти на Головне управління Національної поліції в Одеській області.
Стягнути з Головного управління Національної поліції в Одеській області (код ЄДРПОУ 40108740) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати у розмірі 3453(три тисячі чотириста п`ятдесят три)грн. 44коп.
Постанова суду апеляційної інстанції  набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання судового рішення.

Суддя-доповідач 		А.В. Крусян	
Судді	  	О.А. Шевчук    О.В. Яковлєв