ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

12 червня 2025 року 	м.Суми	

Справа №750/9526/23 
Номер провадження 22-ц/816/720/25

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),
суддів -          Філонової Ю. О. ,  Собини О. І. 
за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М., 
сторони:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідачі – Товариство з обмеженою відповідальністю «ЦЕНЗУР», Товариство з обмеженою відповідальністю «КРОП-ІНКРІС»,
розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 05 вересня 2024 року, у складі судді Євтюшенкової В.І., ухвалене у м. Ромни, повне рішення складено 13 вересня 2024 року,
                                                                    в с т а н о в и в:
У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «ЦЕНЗУР», ТОВ «КРОП-ІНКРІС» про визнання недійсним договору поруки. 
Позовні вимоги мотивував тим, що 26.08.2021 року Господарським судом Чернігівської області по справі № 927/1103/20 за позовом ТОВ «КРОП-ІНКРІС» до ТОВ «ЦЕНЗУР», ОСОБА_1 про стягнення в солідарному порядку заборгованості за договором поставки та договором поруки, прийнято рішення, яким позов задоволено, стягнуто солідарно з ТОВ «ЦЕНЗУР» та з нього, ОСОБА_1 на користь ТОВ «КРОП-ІНКРІС» 517173,32 грн основної заборгованості, 103434,66 грн штрафу, 58511,04 грн - 28% річних від суми простроченої заборгованості, 25091,10 грн пені, 73645,12 грн заборгованості за відсотками за користування товарним кредитом, 30649,71 грн втрат від курсових коливань та стягнуто з ТОВ «ЦЕНЗУР» та ОСОБА_1 на користь ТОВ «КРОП-ІНКРІС по 6063,78 грн. з кожного судового збору. В обґрунтування прийнятого судом першої інстанції рішення було здійснено посилання на Договір поставки № 00263-ЧН на умовах товарного кредиту від 02.03.2020 року з додатками до нього та товарно-транспортними накладними, а також на Договір поруки № 00263-ЧН від 02.03.2020 року. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 15.02.2022 року, рішення суду першої інстанції було залишено без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Ухвалою Верховного Суду від 29.08.2022 року у відкритті касаційного провадження відмовлено. В ході розгляду цієї справи № 927/1103/20 протокольною ухвалою суду було відмовлено в задоволенні клопотання відповідача ТОВ «Цензур» про витребування оригіналів документів та призначення по справі судової почеркознавчої експертизи з мотивів відсутності необхідності у застосуванні спеціальних знать для з`ясування порушеного питання.
В рамках іншої справи № 927/335/21 за позовом ТОВ «Цензур» до ТОВ «КРОП-ІНКРІС» та ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів, ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 09.06.2021 року, за клопотанням ТОВ «Цензур» у справі було призначено судову почеркознавчу експертизу документів, проведення якої доручено Чернігівському відділенню Київського науково- дослідного інституту судових експертиз. На розгляд експертизи було поставлено наступне питання: «Чи виконані підписи від імені директора ТОВ «Цензур» ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_1 саме ОСОБА_1 в документах (перелік наведено в позові). За результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи складено висновок експерта №3485/3486/21-24 від 21.06.2022 р., відповідно до якого досліджувані підписи у вище перелічених документах виконані не ОСОБА_1 . 
Посилаючись на норми ч.1 ст. 553, ст. 554, ч.1 ст. 556, ч.1 ст. 527, ст. 610 ЦК України вказує, що указаний висновок судово-почеркознавчої експертизи №3485/3486/21-24 від 21.06.2022 р. є належним доказом, експертиза проведена з дотриманням вимог Закону України «Про судову експертизу» та на підставі нормативно-правових актів, які регулюють даний вид правовідносин.
З огляду на те, що в ході розгляду справи №927/335/21 судом було встановлено, що в договорі поруки №00263-ЧН від 02.03.2020 р. підпис вчинено не ним, ОСОБА_1 , якого зазначено поручителем, та він не мав наміру вчиняти оскаржуваний договір поруки, не підписував його, просив укладений договір поруки визнати недійсним.
Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 05 вересня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «КРОП-ІНКРІС» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15000 грн.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить зазначене рішення суду скасувати, прийняти нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.
Учасники справи правом на подання відзиву не скористались.
ТОВ «КРОП-ІНКРІС», ТОВ «ЦЕНЗУР» повідомлені про час і місце розгляду справи, але в судове засідання їх представники не з`явилися. Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу без даних сторін, оскільки їх явка не є обов`язковою.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 – адвоката Новика М.С., колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 повинен був доводити, що не підписував договір поруки саме в спорі про солідарне стягнення з нього заборгованості, а не після набрання чинності судовим рішенням про стягнення з нього заборгованості, та не після набрання законної сили судовим рішенням про відмову в задоволенні позову щодо визнання недійсними договорів поставки та поруки, тому обраний ним спосіб захисту є неефективним, суперечить принципам процесуальної економії та юридичної визначеності.
Проте, апеляційний суд вважає, що такого висновку суд першої інстанції дійшов з порушенням норм процесуального права.
За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) суд «встановлений законом» має бути утворений безпосередньо на підставі закону, діяти в законному складі в межах своєї предметної, функціональної та територіальної юрисдикції.
Показовим у цьому сенсі є рішення ЄСПЛ від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04 та № 29465/04), у пункті 24 якого йдеться про те, що фраза «встановлений законом» стосується не лише правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.
Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» (рішення ЄСПЛ від 12 жовтня 1978 року у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76).
Тобто «закон», про який ідеться в статті 6 Конвенції, є не просто законодавством, пов`язаним з організацією і повноваженнями судових органів (рішення ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia); від 25 жовтня 2011 року у справі «Річерд проти Польщі» (Richertv. Poland), заява № 54809/07; від 12 липня 2007 року у справі «Йоргич проти Німеччини» (Jorgic v. Germany)), але й будь-якими іншими внутрішньо-правовими нормами, недотримання яких робить неправомірною участь одного чи кількох суддів у розгляді справи (справа «Арчіл Панджикідзе та інші проти Грузії» (Archil Pandzhikidze and others v. Georgia), № 30323/02). Вислів «встановлений законом» стосується не лише правових підстав самого існування «суду», але й дотримання цим судом особливих правил, якими він має керуватись (там само), а також складу суду в кожній справі (рішення ЄСПЛ від 04 березня 2003 року у справі «Посохов проти Росії» (Posokhov v. Russia), заява № 63486/00; від 22 квітня 2010 року у справі «Фатуллаєв проти Азербайджану» (Fatullayev v. Azerbaijan), заява № 40984/07; від 31 травня 2011 року у справі «Конталексис проти Грeції» (Kontalexis v. Greece), заява № 59000/08).
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.
Стосовно правової природи правовідносин, які виникли між сторонами у справі, слід зазначити таке.
02 березня 2020 року між ТОВ «КРОП-ІНКРІС» - як Кредитором, з однієї сторони, ТОВ «ЦЕНЗУР» - як Боржником, з другої сторони та ОСОБА_1 як Поручителем, з третьої сторони, укладено Договір поруки № 00263-ЧН на умовах якого Поручитель зобов`язується перед Кредитором відповідати по всім зобов`язанням Боржника, що виникли з договору поставки на умовах товарного кредиту №00263- ЧН від 02.03.2020 року (Основний договір), укладеним між Кредитором (який в Основному договорі є Постачальником) та Боржником (який в Основному договорі є Покупцем) (п. 1.1. Договору поруки).
Договір поруки було укладено на забезпечення господарського договору, при вирішенні спору насамперед необхідно було вирішити питання про його юрисдикційність, а отже, про належний суд, який мав розглядати справу.
У статтях 1 та 2 ЦПК України зазначено про призначення ЦПК України та визначені завдання та основні засади цивільного судочинства.
ЦПК України визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Аналогічно статті 1 та 2 ГПК України визначають призначення ГПК України та завдання і основні засади господарського судочинства.
ГПК України визначає юрисдикцію та повноваження господарських судів, встановлює порядок здійснення судочинства у господарських судах.
Завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Частина перша статті 19 ЦПК України встановлює, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають, зокрема, з цивільних правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
У пункті 1 частини першої статті 20 ГПК України передбачено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема:
- справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово виснувала в постановах від 01 березня 2018 року у справі № 461/12052/15-ц, від 23 січня 2019 року у справі № 210/2104/16-ц та інших, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, по-друге, спеціальний суб`єктний склад спору, у якому однією із сторін є, як правило, фізична особа.
Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що з 15 грудня 2017 року - дати набрання чинності Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» спір щодо правочину, укладеного на забезпечення виконання основного зобов`язання, належить до юрисдикції господарського суду, якщо таке основне зобов`язання є господарським і спір щодо нього підлягає розгляду за правилами господарського судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №753/12916/15-ц).
Разом з тим пункт 1 частини першої статті 20 ГПК України виключив з-під юрисдикції господарського суду спори щодо правочинів, укладених на забезпечення основного зобов`язання, яке не є господарським та сторонами якого не є виключно юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці. Аналогічні висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 906/277/18.
Сторонами основного зобов`язання - договору поставки на умовах товарного кредиту №00263- ЧН від 02.03.2020 року є ТОВ «КРОП-ІНКРІС» (Постачальник) та ТОВ «ЦЕНЗУР» (Покупець), а договір - господарським. Ті ж самі сторонни, а також ОСОБА_1 , як поручитель, уклали і забезпечувальний договір поруки, тому спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.
Таким чином, суд першої інстанції помилково розглянув цей спір у порядку цивільного судочинства.
Частинами 1, 2 ст. 377 ЦПК України передбачено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19 - 22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Згідно з ч.2 ст. 255 ЦПК України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету.
З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню на підставі ч. 1 ст. 377 ЦПК України, а провадження у справі – закриттю відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. 
Керуючись наведеними нормами процесуального закону та положеннями ч. 1 ст. 256 ЦПК України, при закритті провадження у справі, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне роз`яснити ОСОБА_1 про його право протягом 10 днів з дня отримання цієї постанови звернутися до Сумського апеляційного суду із заявою про передачу справи за встановленою юрисдикцією.
Керуючись ст. ст. 367 - 369, п. 4 ч. 1 ст. 374, ч. ч. 1, 2, 4 ст. 377, ст. ст. 381, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд
                                                                       у х в а л и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Скасувати рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 05 вересня 2024 року.
Закрити провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЦЕНЗУР», Товариства з обмеженою відповідальністю «КРОП-ІНКРІС» про визнання недійсним договору поруки.
Роз`яснити ОСОБА_1 право на звернення до Сумського апеляційного суду протягом 10 днів з дня отримання цієї постанови із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.
Повне судове рішення складене 13 червня 2025 року. 
Головуючий -  	В. І. Криворотенко	

Судді:                                                                                        Ю. О. Філонова 

                                                                                                   О. І. Собина