ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5674/25 Справа № 189/1255/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Чорна О. В. Суддя у 2-й інстанції - Гапонов А. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       24 червня 2025 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

Головуючого судді-доповідача Гапонова А.В.
суддів Новікової Г.В., Никифоряка Л.П.
за участю секретаря Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: виконком Покровської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області, ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 про визначення місця проживання неповнолітньої дитини та встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком неповнолітньої дитини,
- за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,
на рішення Покровського районного суду Дніпропетровської областівід 04 березня 2025 року, -
В С Т А Н О В И В:
ІСТОРІЯ СПРАВИ
20.05.2024 року ОСОБА_1  звернувся до Покровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до  ОСОБА_2 , треті особи: виконком Покровської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області,  ІНФОРМАЦІЯ_1 ),  ІНФОРМАЦІЯ_2  про визначення місця проживання неповнолітньої дитини та встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком неповнолітньої дитини, яким просив визначити місце проживання неповнолітньої доньки,  ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_3 , з батьком – ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_4 ; встановити факт самостійного виховання та утримання батьком,  ОСОБА_1 , доньки,  ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_3 . 

КОРОТКИЙ ЗМІСТ СУДОВОГО РІШЕННЯ 
Рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської областівід 04 березня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: виконком Покровської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області, ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 про визначення місця проживання неповнолітньої дитини та встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком неповнолітньої дитини відмовлено.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
07.04.2025 рокувід  ОСОБА_1 надійшла апеляційна скарга, в якій ставиться вимога про скасування рішення Покровського районного суду Дніпропетровської областівід 04 березня 2025 року та ухвалення нового рішення про задоволення позову в повному обсязі.
В обґрунтуванні доводів апеляційної скарги зазначено, що позивач займається вихованням малолітньої дитини, піклується про неї, має всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, із урахуванням віку дитини, позивач вважає, що на даний час проживання малолітньої доньки з батьком, яка фактично проживає з ним, буде відповідати саме інтересам дитини, яка потребує постійного догляду та турботи й позитивно сприятиме її розвитку, як психологічному так і фізичному.
Крім цього, визначення місця проживання дитини разом із батьком, не позбавляє матір права на особисте спілкування з дитиною та прийняття участі у її вихованні.

АРГУМЕНТИ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Відзив на апеляційну скаргу в порядку ст.360 ЦПК України не надходив.

В АПЕЛЯЦІЙНОМУ СУДІ
Сторони належним чином повідомлені про день та час розгляду справи (а.с.172-176), у судове засідання не з`явились, що відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ        
Відповідно до ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги в межах апеляційного оскарження, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Покровського районного управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с.3 - копія).
26.09.2023 року рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області по справі №189/2263/23 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 27.09.2002 року відділом РАГС Покровського районного управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №105 – розірвано (а.с.10 - копія).
Згідно посвідченого перекладу із польської мови довідки про працевлаштування від 12.12.2023 року, ОСОБА_4 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , працевлаштована в ТОВ «МАРГАН» (місцезнаходження: вул. Краковська, 20, 43-356) з 06.02.2017 року. Станом на 07.07.2021 року продовжує працювати (а.с.3 - копія).
З Акту обстеження житлових умов №79 від 29.09.2023 року, за адресою: АДРЕСА_2 встановлено, що ОСОБА_1 проживає за даною адресою разом з батьками, повнолітнім сином та малолітньою донькою. В акті зазначено, що дівчинка має свою власну кімнату, яка облаштована необхідними речами для гармонійного розвитку. Родина забезпечена продуктами харчування. Зі слів чоловіка, дружина на даний час за кордоном (а.с.11 копія).
Згідно характеристики на ОСОБА_1 , останній за місцем проживання характеризується як порядна людина та сім`янин, від сусідів скарг не надходило. До кримінальної відповідальності не притягувався (а.с.12 копія).
Згідно Витягу про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №1131 від 26.04.2023 року, за адресою АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_1 (позивач), його батьки - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , сестра - ОСОБА_7 , дружина – ОСОБА_2 , син – ОСОБА_8 та донька – ОСОБА_3 (а.с.13 копія).
Також в матеріалах справи наявний письмовий висновок начальника служби у справах дітей виконавчого комітету Покровської селищної ради Андрєєвої І.О. від 24.04.2024 року про можливість проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з батьком, ОСОБА_1 , який затверджений 30.04.2024 року рішенням виконавчого комітету Покровської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області (а.с.14,15 копія).
Проаналізувавши наявний в матеріалах справи висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Покровської селищної ради, про можливість проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з батьком, ОСОБА_1 , суд дійшов висновку, що він є формальним, не достатньо об`єктивним та обґрунтованим, оскільки для складання комісією служби у справах дітей лише один раз було обстежено умови проживання батька, ОСОБА_1 ; на час перевірки дівчинки вдома не було. При цьому посилаються на характеристику ОСОБА_1 , яка складена 12.09.2023 року, тобто за 6 місяців до складання даного висновку, а також на довідку про працевлаштування відповідачки ОСОБА_2 , яка містить інформацію станом на 07.07.2021 року.
Щодо позовної вимоги в частині визначення місця проживання неповнолітньої дитини з батьком судом дійшов наступного.
Як встановлено судом при дослідженні доказів у справі, фактично спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком дитини, з яким, відповідно до позову, дитина і так фактично проживала і від якого мати дитини не вимагала та не вимагає зміни її місця проживання.
Також суд наголошує, що після звернення батька дитини до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, відповідачка не подала до суду відзив на позовну заяву, у встановленому порядку з самостійним позовом до суду або із зустрічним позовом в межах розгляду даної справи про визначення місця проживання дитини разом з собою не зверталася, будь-яких належних доказів, які б свідчили про її бажання і волю щодо визначення місця проживання дитини із мамою суду не надала. У подальшому подала заяву про визнання позову, тобто фактично відповідач не заперечує, щоб суд ухвалив рішення про визначення місця проживання дитини з батьком, оскільки будь-яких належних доказів, які б свідчили про її бажання і волю щодо визначення місця проживання дитини із мамою суду не надала.
За встановлених обставин, суд не вбачає, щоб на день звернення із позовом до суду та на час розгляду справи по суті у позивача і відповідачки виник та існував реальний спір щодо місця проживання дитини, яка, як встановлено судом, проживає із батьком, а мати дитини не вимагала від батька дитини змінити її місце проживання, не порушувала у судовому порядку питання щодо відібрання дитини у позивача, не зверталася до суду з позовом про визначення місця проживання дитини разом з собою і не заперечує щодо проживання дитини з батьком.
На думку суду, зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання. При цьому той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини і з цього приводу між ними існує спір.
Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 10.07.2024 у справі №127/16211/23.
Схожих висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 10.12.2024 у справі №299/8679/23.
Крім того, станом на день прийняття рішення судом, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , вже виповнилось 14 років. Частиною 3 ст. 160 СК України визначено, що у тому разі, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
Отже, неповнолітня ОСОБА_3 , яка вже досягла 14 років, може сама визначати своє місце проживання з батьком чи матір`ю.
Суд позбавлений можливості визначати місце проживання особи, якій виповнилося 14 років, за відсутності належних і достатніх для цього підстав, оскільки це відповідає волі самої дитини. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 28.01.2021 у справі № 753/6498/15-ц.
З урахуванням встановлених обставин, суд доходить висновку, що у задоволенні позову в цій частині слід відмовити.
Щодо позовної вимоги про встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком ОСОБА_1 – доньки ОСОБА_3 , суд дійшов наступного.
З матеріалів справи вбачається, що позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що неповнолітня донька проживає разом із ним, знаходиться на його утриманні і самостійному вихованні.
Разом з тим, в силу ст.141 СК України проживання одного з батьків окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Позивач не надав суду доказів, що в питанні виховання чи утримання неповнолітньої дитини, матір умисно ухиляється від виконання цих обов`язків чи реалізації прав.
Надані суду письмові докази лише свідчать про факт проживання неповнолітньої дочки разом з батьком, що ніким не заперечується, однак жодним чином не підтверджують факту ухилення матері від участі у вихованні дитини та її утриманні.
Сам позивач не надав жодної інформації про свої доходи, які б могли свідчити, у тому числі, про утримання ним дитини.
Допитана в судовому засіданні неповнолітня ОСОБА_9 пояснила, що за останні декілька років проживала як з батьком, так і з матір`ю, перебувала на утриманні обох батьків, від мами періодично отримує подарунки.
Таким чином, судом не встановлено наявності фактів того, що матір не бере жодної участі в житті дитини, не спілкується з нею, не бере участі у її житті.
Аналізуючи встановлені судом обставини, суд приходить до висновку про відсутність доказів того, що будь-яка особа порушує, не визнає чи оспорює права позивача, як і про те, що є обґрунтовані фактами ризики їх порушення, невизнання чи оспорювання, а також документів, які б підтверджували існування складнощів в отриманні соціальних а також не вбачає наявності реального спору між сторонами.
Крім того, на думку суду, позиція позивача – батька дитини, направлена не на захист прав та інтересів дитини, а здебільшого на реалізацію своїх власних прав, які гіпотетично підпадають під зміст ч.1 ст.23 Закону «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», згідно якої, не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, у тому числі чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

Отже, суд першої інстанції дійшов висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_1  про визначення місця проживання неповнолітньої дитини та встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком неповнолітньої дитини необхідно відмовити.

З такими висновками погоджується й колегія суддів апеляційного суду з огляду на таке. 

Згідно із статтею 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до статей 150-152, 154, 155 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Право дитини на належне батьківське виховання гарантоване законом. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Згідно статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.
Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Вирішуючи питання про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема: обстеження умов проживання; характеристики психоемоційного стану дитини; поведінки батьків стосовно дитини; висновку органу опіки та піклування (постанова Верховного Суду  від 21 липня 2021 року у справі № 404/3499/17, провадження № 61-9074св20).

Отже, як вбачається з матеріалів справи, між сторонами відсутній спір про визначення місця проживання дитини, оскільки ні своїми діями, ні своєю поведінкою відповідачка не виявляє наміру чи бажання на даний час змінювати місце проживання малолітньої доньки, яка проживає разом із батьком і знаходиться на його утриманні.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди із рішенням суду.

При таких обставинах апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
       
ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
Судом першої інстанції на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи та правильно застосовано норми матеріального права.
Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухваленого рішення під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не встановлено.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ухвалене судом рішення відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України, підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Покровського районного суду Дніпропетровської областівід 04 березня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

       
       Судді: