Справа № 930/2279/24
Провадження № 22-ц/801/1836/2025
Категорія: 10
Головуючий у суді 1-ї інстанції Войницька Т. Є.
Доповідач:Міхасішин І. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2025 року	Справа № 930/2279/24	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ: головуючого: Міхасішина І.В.
суддів: Сопруна В.В., Стадника І.М.
за участю секретаря судового засідання: Кахно О.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу № 930/2279/24 за позовом  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 до  Райгородської сільської ради Гайсинського району Вінницької області про встановлення факту, визнання права власності,
за апеляційною скаргою  представника позивача  ОСОБА_1  - адвоката Бессчастної Анни Віталіївни на рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 02 червня 2025 року, ухвалене у складі судді Войницької Т. Є., 
ВСТАНОВИВ:
У вересні 2024 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до Райгородської сільської ради про встановлення факту та про визнання права власності.
В заяві зазначали, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер їх батько ОСОБА_3 після смерті якого вони успадкували належне йому майно згідно Свідоцтв про право на спадщину за законом виданим 16 січня 2019 року державним нотаріусом Малиновської державної нотаріальної контори у місті Одеса.
Проте, оформити спадщину на земельну ділянку загальною площею 2,5118 га, кадастровий номер 0523086200:02:001:0285 для ведення особистого селянського господарства на території Ометинецької сільської ради Немирівського району Вінницької області, яку успадкував їх батько після смерті своєї рідної сестри ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , в порядку частини 3 статті 1268 ЦК України.
Постановою про відмову у вчинені нотаріальної дії від 26 липня 2024 року державний нотаріус державної нотаріальної контори у місті Одеса Михальова Л.І. відмовила позивачам у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом в порядку спадкової трансмісії після смерті ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на земельну ділянку з кадастровим номером 0523086200:02:001:0285 для ведення особистого селянського господарства на території Ометинецької сільської ради Немирівського району Вінницької області, з посиланням на те, що інформація у довідках про місце проживання ОСОБА_3 є суперечливою (а.с.36).
На підтвердження факту родинних відносин послалися на відповідні свідоцтва про народження як спадкодавців так і на позивачів та на матеріали спадкової справи після смерті їх батька ОСОБА_3 .
Факт проживання ОСОБА_4 зі своїм братом ОСОБА_3 у селі Свердлове (нині Іванове) в період з 1996 року по день смерті сестри ІНФОРМАЦІЯ_2 , підтверджується довідкою старости села Іванове Красносільської сільської ради Одеського району за № 66 від 12 березня 2024 року.
Просили позов задовольнити.
Рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 02 червня 2025 року в задоволені позову відмовлено.
В апеляційній скарзі представник позивачів ОСОБА_1  та ОСОБА_2  адвокат Бессчастна Анна Віталіївна просить рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 02 червня 2025 року скасувати і ухвалити нове, яким позов задовольнити, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
В судовому засіданні представник позивачів адвокат Бессчастна А.В. апеляційну скаргу підтримала, просила суд її задовольнити.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явились про час та місце розгляду були повідомлені завчасно та належним чином.
Колегія суддів вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення скарги з огляду на наступне.
Відповідно до положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Проте зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення у повній мірі не відповідає.
Відмовлячи в задоволені позову суд першої інстанції виходив з того, що відомості, які містяться у наданих позивачами довідках щодо місць проживання їх померлого батька ОСОБА_3 є суперечливими та взаємовиключними, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_3 із рідною сестрою ОСОБА_4 за її місцем проживання (а.с. 152-154).
До такого висновку суд першої інстанції дійшов з порушенням норм процесуального права, а саме при складанні мотивувальної частини оскаржуваного судового рішення не виконав вимог статті 89 ЦПК України, згідно положень якої суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Цей факт при вирішенні спору між спадкоємцями підлягає встановленню у мотивувальній частині судового рішення (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 вересня 2024 року в справі № 642/4502/17 (провадження № 61-14982св23)).

Фактичні обставини справи
ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Одеса помер ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області. 
Відповідно до довідки (виписки з будинкової книги про склад сім`ї та прописку) в житловій квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 був зареєстрований з 23.09.1970 року
Згідно відомостей Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради ОСОБА_3 05.09.2018 знятий з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 у зв`язку зі смертю.
ОСОБА_3 є батьком ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що вбачається з копії свідоцтв про їх народження НОМЕР_2 та НОМЕР_3 , а також копії свідоцтва про укладення шлюбу, відповідно до якого ОСОБА_5 після укладення шлюбу 22.02.1992 року з ОСОБА_6 , змінила прізвище на « ОСОБА_7 » та копією рішення Приморського районного суду м. Одеса від 21 березня 2016 року, згідно з яким розірвано, шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , після розірвання шлюбу позивачці залишено прізвище « ОСОБА_10 ».
З матеріалів копії спадкової справи №30г/2019, заведеної до майна померлого ОСОБА_3 , вбачається, що 06.09.2018 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулися в Сьому Одеську Державну нотаріальну контору із заявами про прийняття спадщини після смерті батька – ОСОБА_3 . 
Дружина ОСОБА_3 - ОСОБА_11 , відмовилась від прийняття спадщина після смерті свого чоловіка, про що свідчить відповідна заява, наявна в матеріалах спадкової справи №30г/2019.
16 січня 2019 року державним нотаріусом Малиновської державної нотаріальної контори у м. Одеса Михальовою Л.І., ОСОБА_1 та ОСОБА_2 видано свідоцтва про спадщину за законом, відповідно до яких вони є спадкомцями майна (по 1/2 частці кожна) після смерті ОСОБА_3 , а саме квартири, розташованої в АДРЕСА_1 .
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровано спільну часткову власність на квартиру, розташовану в АДРЕСА_1 .
Відповідно до договору дарування від 26 серпня 2008 року, посвідченого державним нотаріусом Комінтернівської державної нотаріальної контори Одеської області Фьодоровим Є.А., ОСОБА_1 отримала в подарунок від ОСОБА_11 житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, розташований в АДРЕСА_2 . Право власності ОСОБА_1 на вказаний будинок зареєстровано Комінтернівським районним бюро технічної інвентаризації 14.10.2008 року. 
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є рідними братом та сестрою, про що свідчать свідоцтва про їх народження , а також архівна довідка щодо народження ОСОБА_4 , з яких вбачається що вони мають спільних батьків- ОСОБА_12 та ОСОБА_13 .
Згідно копії свідоцтва про смерть НОМЕР_4 , виданого 26.07.2004 року виконкомом Свердловської сільської ради Комінтернівського району Одеської області, ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_4 , Відповідно до копії Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ВН №153344.
ОСОБА_4 належить земельна ділянка, кадастровий № 0523086200:02:001:0285, загальною площею 2,5118 га, для ведення особистого селянського господарства розташована на території Ометинської сільської ради Немирівського району Вінницької області.
Постановою державного нотаріуса Малинівської державної нотаріальної контори Михальової Л.І. від 26 липня 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом в порядку спадкової трансмісії після смерті ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на земельну ділянку з кадастровим номером 0523086200:02:001:0285, розташовану на території Ометинецької сільської ради, оскільки надані позивачами документи щодо місця проживання спадкодавця є суперечливими, а нотаріус не вправі надавати їм оцінку.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, представник позивачів посилалась на ті обставини, що ОСОБА_3 , хоча і був зареєстрований у м. Одеса та проживав там певний час разом зі своєю родиною, проте на момент смерті його сестри ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) проживав разом з нею в АДРЕСА_2 , де до цього прожив 8 років.
Згідно довідки старости села Іванове Красносільської сільської ради Сусленка Д.В., ОСОБА_4 , яка була зареєстрована та постійно проживала з 1996 року до дня своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою: АДРЕСА_2 , у даному будинку проживав її брат - ОСОБА_3 з 1990 року по день своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Разом з вказаною довідкою, суду надано іншу довідку Житлово-будівельного кооперативу «Вимпел» №96 від 23.08.2018, в якій зазначено, що ОСОБА_3 проживав та був зареєстрований в АДРЕСА_1 з 23 вересня 1970 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Крім того, згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 в м. Одеса Одеської області.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд та застосовані норми права
Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).
Згідно з частинами першою, другою статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).
За змістом частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Щодо вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_14 із своєю сестрою ОСОБА_15 
Єдиною підставою обґрунтування вимог в частині факту проживання батька позивачів ОСОБА_3 із його сестрою ОСОБА_4 в будинку АДРЕСА_2 з 1990 року по день своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зазначили довідку Старости села Іванове Красносільської сільської ради від 12 березня 2024 року за № 66.
Предметом доказування в цій справі є обставини, які сягають тридцятип`яти річної давнини. В той час, коли посади старости сіл були введені у 2015 році в рамках децентралізації та об`єднання територіальних громад.
Згідно із довідкою виданою Старостою села Іванове Красносільської сільської ради від 12 березня 2024 року за № 66, нині покійна ОСОБА_4 , актовий запис про смерть № 19 від 26 липня 2004 року, складений виконкомом Свердловської сільської ради Комінтернівського району Одеської області згідно запису в погосподарській книзі Свердловської (нині Краснопільської) сільської ради Комінтернівського (нині Одеського) району Одеської області № 11, особовий рахунок № НОМЕР_5 за 2004 рік, була зареєстрована та постійно проживала з 1996 року до дня своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_2 .
До дня смерті гр. ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , в будинку АДРЕСА_2 проживав: брат – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з 1990 року по день своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_1  (а.с. 17).
Проте, зазначена довідка видана Старостою села Іванове, в частині проживання ОСОБА_3 за вказаною адресою та у вказаному періоді часу, не містить підстав, згідно яких вона була видана та саме у цій частині суперечить встановленим обставинам у цій справі.
Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1  виданого Одеським міськвідділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області 13 березня 2018 року ОСОБА_3   ІНФОРМАЦІЯ_5 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Одеса (а.с. 8).
Згідно довідки виданої житлово-будівельним кооперативом «Вимпел» № 96 від 23 серпня 2018 року ОСОБА_3 проживав і був зареєстрований в АДРЕСА_1 , з 23 вересня 1970 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 36).
Згідно довідки (виписка із домової книги про склад сім`ї та реєстрації) виданої житлово-будівельним кооперативом «Вимпел» № 95 від 23 серпня 2018 року ОСОБА_3 проживав і був зареєстрований в АДРЕСА_1 , з 23 вересня 1970 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 та коло інших зареєстрованих осіб, які зареєстровані та проживали разом із спадкодавцем (а.с. 36 на звороті).
Згідно довідки про зняття з реєстрації місця проживання особи виданої Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 05 вересня 2018 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , знято з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку зі смертю (а.с. 36 на звороті).
Водночас, апеляційний суд вважає звернути увагу і на те, що у період з 1990 по 2004 роки в Україні діяла система реєстрації місця проживання, яка передбачала обов`язкову прописку. Декларування місця проживання у сучасному розумінні, тобто як онлайн-послуга, тоді не існувало. Зняття з реєстрації також здійснювалося в адміністративному порядку, зокрема шляхом подання заяви до відповідного органу за місцем проживання.
У той період не існувало поняття декларування місця проживання, як це відбувається у теперішній час через онлайн-сервіси. Реєстрація була єдиним способом офіційного фіксування місця проживання.
Зняття з реєстрації місця проживання у 1990-2004 роках також відбувалося в адміністративному порядку. Особа, яка бажала знятися з реєстрації, мала подати відповідну заяву до органу реєстрації за місцем проживання. Зазвичай це робилося при переїзді на інше місце проживання або у разі смерті.
Тобто, якщо особа у 1990 році переїхала з Одеси до села Свердлове (нині Іванове) Комінтернівського (нині Одеського) району Одеської області, вона мала б звернутися до відповідного органу реєстрації в Одесі, щоб знятися з реєстрації, а потім зареєструватися за новою адресою у селі Свердлове (нині Іванове) Комінтернівського (нині Одеського) району Одеської області.
Диспозитивність цивільного судочинства виявляється в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (стаття 13 ЦПК України).
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Згідно зі статтею 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно з частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
В постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц (провадження № 61-15926св18) та від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17 (провадження № 61-44149св18) вказано, що сама по собі відсутність реєстрації місця проживання спадкоємця за останнім місцем проживання спадкодавця не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо такі обставини підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом.
Будь які іншими належні та допустимі докази, крім довідки Старости села Іванове Красносільської сільської ради від 12 березня 2024 року за № 66, позивачами не надавалися.
За встановлених обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що довідка Старости села Іванове Красносільської сільської ради від 12 березня 2024 року за № 66, не є належним, достатнім та достовірним доказом того, щоб вважати батька позивачів – ОСОБА_14 таким, що прийняв спадщину в порядку частини 3 статті 1268 ЦК України, тобто таким, який постійно проживав разом із спадкодавцем ОСОБА_15 на час відкриття спадщини. 
Вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю у справах позовного провадження не є такою, яка забезпечує належний захист прав у спірних правовідносинах, а є лише підставою для вирішення такого спору.
Обґрунтування позиції суду щодо підтвердження чи спростування факту спільного проживання однією сім`єю у справах позовного провадження має бути наведено у мотивувальній частині рішення. У ній, зокрема, мають бути зазначені фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.
Такий підхід узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі року № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20).
Довідка Райгородської сільської ради Ометинецького Старостинського округу Гайсинського району Вінницької області від 29 серпня 2024 року за № 156 щодо звернень ОСОБА_3 до виконкому сільської ради за довідками для оформлення спадщини після смерті своєї сестри ОСОБА_4 у 2005-2006 роках (а.с. 63), не приймається апеляційним судом до уваги, оскільки не містить інформації щодо предмета доказування.
Недоведеність факту проживання однією сім`єю ОСОБА_3 із рідною сестрою ОСОБА_4 за її місцем проживання є підставою для відмови у позові.
Отже, при зазначені підстав відмови у позові в мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення суд першої інстанції допустив порушенням норм процесуального права, що відповідно до 376 ЦПК України є підставою для зміни оскаржуваного судового рішення в частині мотивів відмови у позові.
Враховуючи наведене та керуючись статтями 367 374 376 381 382 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 адвоката Бессчастної Анни Віталіївни задовольнити частково.
Рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 02 червня 2025 року змінити в частині мотивів відмови у позові з підстав, викладених у мотивувальній частині цієї постанови.
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий І.В. Міхасішин 

Судді: В.В. Сопрун 

І.М. Стадник