ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2025 року	Львів	Справа № 380/28733/23 пров. № А/857/27454/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді                                                      Хобор Р.Б.,
суддів                                                                           Бруновської Н.В., Шавеля Р.М.

розглянувши в порядку письмового провадження, в електронній формі в м. Львові апеляційну ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2024 року, що ухвалила суддя Мричко Н.І., у м. Львові, у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, у справі № 380/28733/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до  військової частини НОМЕР_1  про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій 

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача, у якому просить суд:
- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_2 додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану” № 168 від 28.02.2022, збільшеної до 100000 грн, за весь період перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я, у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини та часу перебування у відпустці для лікування після поранення важкого ступеня, а саме за період з 29.06.2022 по 15.07.2022 включно, з 15.07.2022  по 21.12.2022 включно;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 Міністерства оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_2 додаткову винагороду відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану” за періоди з 29.06.2022 по 15.07.2022 включно, з 15.07.2022 по 21.12.2022  включно, виходячи з її розміру 100000 (сто тисяч гривень) на місяць, з урахуванням раніше виплачених сум додаткової винагороди;
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_2 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.05.2023  по 17.10.2023 включно в розмірі 643892,48 грн;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 Міністерства оборони України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 31.05.2023 по 17.10.2023 включно відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України “Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати” від 08.02.1995 № 100 в розмірі 643892,48 грн.
11 жовтня 2024 року Львівський окружний адміністративний суд прийняв рішення, яким позов задовольнив частково.
Визнав протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_2 додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану” у розмірі 100000,00 грн., пропорційно до часу перебування на стаціонарному лікуванні з 29.06.2022 по 15.07.2022 включно, та перебування у відпустці за станом здоров`я для лікування, за період з 15.07.2022 по 21.12.2022 включно.
Зобов`язав Військову частину НОМЕР_2 Міністерства оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_2 додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану” у розмірі 100000,00 грн., пропорційно до часу перебування на стаціонарному лікуванні з 29.06.2022 по 15.07.2022 включно, та перебування у відпустці за станом здоров`я для лікування, за період з 15.07.2022 по 21.12.2022 включно, з урахуванням раніше виплачених сум додаткової винагороди.
Визнав протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_2 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.06.2023 по 16.10.2023 включно.
Зобов`язав Військову частину НОМЕР_2 Міністерства оборони України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 01.06.2023 по 16.10.2023 включно, відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України “Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати” від 08.02.1995 № 100 в розмірі 183680,76 грн.
У задоволенні інших позовних вимог відмовив.
Стягнув за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у сумі 2000,00 грн.
Стягнув за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1836,81 грн.
Позиція відповідача зводиться до того що додаткова винагорода, передбачена постановою Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану” виплачується у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, особам, які перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії. Проте, докази отримання позивачем тяжкого поранення за висновком комісії відсутні. Окрім того, при обчислення середньої заробітної плати не враховуються виплати, що не мають постійного характеру.
Не погодившись із цим рішенням суду, в частині відмови в задоволенні позову, його оскаржив позивач, подавши апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції в цій частині скасувати та прийняти постанову про задоволення позову.
Таку позицію обґрунтовує тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, дійшов помилкових висновків щодо розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, безпідставно виключив із розрахунку додаткову винагороду, неправомірно зменшив суму витрат на професійну правничу допомогу, а також порушив норми матеріального та процесуального права, що призвело до фактичного позбавлення позивача належних йому коштів.
Заслухавши суддю – доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.
На підставі заяви про заміну відповідача та з урахуванням того, що Військова частина НОМЕР_2 ліквідована, а її правонаступником є Військова частина НОМЕР_1 , суд ухвалив замінити відповідача у справі № 380/28733/23 з Військової частини НОМЕР_2 на Військову частину НОМЕР_1 .
Суд першої інстанції встановив те, що позивач проходив службу у Військовій частині НОМЕР_2 .
Відповідно до довідки Військової частини НОМЕР_2 від 28.05.2023 № 370 про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) ОСОБА_1 26.06.2022 одержав вибухову травму, закриту черепно-мозкову травму, струс головного мозку, вогнепальне уламкове дотичне поранення латеральної поверхні нижньої третини лівого передпліччя з вогнепальним переломом лівої ліктьової кістки в нижній третині зі зміщенням відламків. Обставини отримання поранення військовослужбовцем пов`язані із виконанням ним обов`язків військової служби під час захисту Батьківщини.
Відповідно до довідок військово-лікарської комісії Військової частини НОМЕР_3 від 20.09.2022 та від 21.11.2022 травма отримана позивачем 26.06.2022, відноситься до важких (важкого ступеню).
Згідно із виписним епікризом № 1507 від 15.07.2022, позивач з 29.06.2022 по 15.07.2022 перебував на стаціонарному лікуванні у зв`язку із мінновибуховою травмою, отриманою 26.06.2024.
У зв`язку із мінновибуховою травмою, отриманою 26.06.2024, відповідно до довідок військово-лікарськиих комісій від 15.07.2022, від 24.08.2022, від 20.09.2022, від 20.10.2022, від 21.11.2022, ОСОБА_3 потребував відпустки за станом здоров`я на 30 календарних днів.
На підставі вказаних довідок військово-лікарськиих комісій, позивач вибував у відпустки за станом здоров`я:
- згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 15.07.2022 № 83 з 15.07.2022;
- згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 27.08.2022 № 126 з 27.08.2022 по 22.09.2022;
- згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 23.09.2022 № 153 з 24.09.2022 на 30 днів;
- згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 24.10.2022 №184 з 23.10.2022 на 30 календарних дні;
- згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 25.11.2022 №      218 з 23.10.22 на 30 календарних дні;
- згідно з відпускним квитком Військової частини НОМЕР_2 від 23.10.2022 № 55,   ОСОБА_1 у період з 25.10.2022 по 22.11.2022 перебував у відпустці за станом здоров`я;
- згідно з відпускним квитком Військової частини від 25.11.2022 №63, ОСОБА_4 , у період з 25.11.2022 по 25.12.2022 перебував у відпустці за станом здоров`я.
18.08.2023 позивач подав до Військової  частини НОМЕР_2 заяву, відповідно до якої просив, зокрема, нарахувати та виплатити додаткову винагороду в розмірі 100000,00 грн, в тому числі за червень - грудень 2022 року.
На адвокатський запит представника позивача відповідач скерував лист від 25.10.2023 №1157, у якому вказав, що додаткова винагорода з розрахунку 100000,00 грн між червнем та груднем 2022 року була нарахована за такі періоди: 01.07.2022-15.07.2022, 17.08.2022 -24.08.2022, 20.09.2022  - 19.10.2022, 21.11.2022  - 20.12.2022.
Наказом командира військової  частини НОМЕР_2 від 31.05.2023 № 157 позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 31.05.2023.
Згідно з карткою особового рахунку та виписки з особового рахунку позивача,  17.10.2023 відповідачем проведено виплату грошового забезпечення за вересень 2023 року в розмірі 81935, 49 грн.
Вважаючи протиправними дії щодо не нарахування та не виплати додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану” № 168 від 28.02.2022,  бездіяльність щодо не нарахування та не виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.05.2023 по 17.10.2023, позивач звернувся з цим позовом до суду.
Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно – правового спору, суд апеляційної інстанції виходить із такого. 
Щодо позовних вимог про визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України щодо ненарахування та невиплати додаткової винагороди у розмірі 100 000 грн та зобов`язання її нарахувати і виплатити за час перебування позивача на стаціонарному лікуванні та у відпустках для лікування після поранення.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Наказом Міністра оборони України № 260 від 07.06.2018 року затверджений Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі – Порядок № 260).
Відповідно до пункту 17 Порядку № 260, на період дії воєнного стану виплата грошового забезпечення особам офіцерського, старшинського, сержантського та рядового складу може встановлюватися за окремим рішенням Міністра оборони України.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64 в Україні введено воєнний стан, який триває по сьогодні.
На виконання Указів Президента України від 24 лютого 2022 року № 64 «Про введення воєнного стану в Україні» та № 69 «Про загальну мобілізацію», Кабінетом Міністрів України 28.02.2022 року прийнята Постанова “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану” № 168 (далі – Постанова № 168).
Пунктом 1 постанови № 168 установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно (крім військовослужбовців строкової служби), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.
Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).
Пунктом 5 постанови № 168 передбачено, що ця постанова набирає чинності з моменту опублікування і застосовується з 24.02.2022 року.
01.04.2022 року до постанови № 168  постановою Кабінету Міністрів України № 400 внесено зміни, згідно з якими до наказів про виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100 000 гривень, включати осіб, зазначених у пункті 1, у тому числі тих, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що обставини отримання позивачем поранення 26.06.2022, його кваліфікація як тяжкого, підтверджена довідками військово-лікарських комісій. Періоди перебування на стаціонарному лікуванні та у відпустках за станом здоров`я у 2022 році підтверджені належними доказами (виписним епікризом, наказами командира військової частини та відпускними квитками). Зазначені факти сторонами не заперечуються.
Суд першої інстанції правильно встановив, що дії відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу додаткової винагороди у розмірі 100000 грн за час перебування на стаціонарному лікуванні з 29.06.2022 по 15.07.2022 та у відпустках за станом здоров`я з 15.07.2022 по 21.12.2022 є протиправними. 
Також правильно врахував, що зазначена винагорода підлягає виплаті пропорційно до часу перебування у цих періодах на стаціонарному лікуванні та у відпустках за станом здоров`я, з урахуванням уже здійснених виплат.
Отже, на переконання апеляційного суду, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку в частині позовних вимог про визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України щодо ненарахування та невиплати позивачу додаткової винагороди у розмірі 100 000 грн та зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити позивачу відповідну винагороду за час перебування позивача на стаціонарному лікуванні та у відпустках для лікування після поранення у зв`язку з чим правильно задовольнив вказані позовні вимоги.
Разом з тим, предметом апеляційного перегляду також є висновки суду першої інстанції щодо розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
З цього приводу апеляційний суд зазначає. 
Наказом командира військової  частини НОМЕР_2 від 31.05.2023 № 157 позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 31.05.2023.
Згідно з карткою особового рахунку та випискою з особового рахунку позивача,  17.10.2023 відповідач провів виплату грошового забезпечення в розмірі 81935,49 грн, що не заперечує відповідач.
Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
Згідно частини першої статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України   обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у   статті 116 КЗпП України, при цьому, визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Рішення суду першої інстанції у частині стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні оскаржене позивачем у зв`язку з незгодою з визначеним судом розміром цієї виплати. 
Водночас, відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає рішення лише в межах апеляційної скарги та не має повноважень погіршувати становище апелянта. 
Оскільки на момент апеляційного розгляду розмір додаткової винагороди, відповідач не визначив та не виплатив позивачу, то, повний розрахунок при звільненні із позивачем не здійснено.
Разом з тим, позивач у позовній заяві самостійно визначив конкретний період, за який просив стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку, що не суперечить нормам чинного законодавства та зумовлює розгляд спору саме в цих межах.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що суд першої інстанції, здійснивши розрахунок середньої заробітної плати позивача на підставі довідки від 24.10.2023 № 11807 про доходи позивача за останні два місяці перед звільненням (квітень, травень 2023 року), не навів розрахунків із яких виходив, визначаючи середню заробітну плату позивача в розмірі 81191,93 грн.
Однак, як встановив апеляційний суд із вказаної довідки, нарахована позивачу зарплата за травень 2023 року становить - 158910,86 грн., за квітень 2023 року – 123660,48 грн., що разом дорівнює 282571,34 грн.
Отже, апеляційний суд погоджується з доводами позивача про те, що середня заробітна плата позивача за два місяці перед звільненням становить 282571,34 грн, що за квітень та травень 2023 року дорівнює середньоденному заробітку у розмірі 4632,32 грн (282571,34 / 61).
З врахуванням викладеного, бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_2 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.06.2023 по 16.10.2023 включно є протиправною.
Таким чином з відповідача, як правонаступника Військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України необхідно стягнути на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 01.06.2023 року по 16.10.2023 включно (138 днів)  в розмірі 639260,16 грн.
Відповідно до частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов до переконання в тому, що суд першої інстанції неправильно встановив обставини справи в частині вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та ухвалив судове рішення в цій частині з порушенням норм матеріального права, тому рішення суду у вказаній частині необхідно скасувати, задовольнивши при цьому частково апеляційну скаргу.
Щодо вимог апеляційної скарги в частині судових витрат, понесених позивачем в суді першої інстанції.
Відповідно до статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 КАС України. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірними із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно з частиною сьомою статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Зазначені вимоги кореспондуються з положеннями частини третьої статті 143 КАС України, якими передбачено, що якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.
Таким чином, необхідною умовою для відшкодування витрат на правничу допомогу є подання стороною детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.
Відповідно до частини дев`ятої статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Апеляційний суд, з огляду на вірно встановлені судом першої інстанції обставини справи в цій частині вважає послідовними та переконливими висновки суду першої інстанції про те, що, заявлені позивачем до відшкодування 47175,00 грн витрат на правничу допомогу є необґрунтованими, не відповідають реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а їх стягнення з відповідача становить надмірний тягар для останнього, що суперечить принципу розподілу таких витрат. Заявлений розмір витрат не є співмірним із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), із реальним часом витраченим адвокатом та із обсягом наданих адвокатом послуг (виконаних робіт).
Відтак, з огляду на незначну складність справи та обсяг наданих послуг, суд, виходячи з критерію пропорційності, апеляційний суд вважає, що розмір витрат на правничу допомогу, що підлягає стягненню з відповідача, повинен становити 2000,00 грн., як вірно визначив суд першої інстанції.
Вказаний висновок апеляційного суду є підставою для залишення рішення суду першої інстанції в цій частині без змін та відмови в задоволенні вимог апеляційної скарги в цій частині.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до переконання в тому, що суд першої інстанції в частині позовних вимог що стосуються нарахування та виплати позивачу додаткової грошової винагороди та стягнення судових витрат, понесених в суді першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги в цій частині безпідставними, та  такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу у відповідній частині необхідно залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції в цій частині без змін.
Що стосується розподілу судових витрат за результатами розгляду апеляційної скарги то апеляційний суд зазначає наступне.
Апеляційний суд встановив, що позивач що між позивачем та адвокатом Клюцуком В.П. укладено договір про надання правничої допомоги від 18 жовтня 2024 року у справі № 380/28733/23.
Апеляційний суд встановив, що, заявлені позивачем до відшкодування 13000 грн витрат на правничу допомогу є необґрунтованими, не відповідають реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а їх стягнення з відповідача становить надмірний тягар для останнього, що суперечить принципу розподілу таких витрат. 
Заявлений розмір витрат не є співмірним із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), із реальним часом витраченим адвокатом та із обсягом наданих адвокатом послуг (виконаних робіт).
Відтак, з огляду на те, що апеляційну скаргу апеляційний суд задовольнив частково, на незначну складність справи та обсяг наданих послуг, виходячи з критерію пропорційності, апеляційний суд вважає, що розмір витрат на правничу допомогу, що підлягає стягненню з відповідача, повинен становити 2000,00 грн.
За таких обставин, суд дійшов висновку, що на користь позивача необхідно стягнути витрати на професійну правничу допомогу у сумі 2000,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 317, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

                                                П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2024 року в справі № 380/28733/23, в частині зобов`язання Військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 01.06.2023 по 16.10.2023 в розмірі 183680, скасувати та прийняти в цій частині нову постанову.
Стягнути з  Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 639260,16 грн. (шістсот тридцять дев`ять тисяч двісті шістдесят гривень 16 копійок.) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. 
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1  2000 грн. (дві тисячі гривень 00 копійок) судових витрат.
В іншій частині рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2024 року в справі № 380/28733/23 залишити без змін.
Постанову разом з паперовими матеріалами справи надіслати до Львівського окружного адміністративного суду для приєднання до матеріалів справи № 380/28733/23.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття. 
Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя	 	Р. Б. Хобор 	
судді	 	Н. В. Бруновська 	
 	 	Р. М. Шавель