ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 липня 2025 року
м. Київ
справа № 521/4550/20
провадження № 61-14613св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду (далі - Верховний Суд): головуючого - Крата В. І., суддів:             Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І. (суддя-доповідач),
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Вергелес Юрій Олександрович,
на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 21 липня 2021 року у складі судді Мурзенко М. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 24 вересня 2024 року у складі колегії суддів: Погорєлової С. О., Таварткіладзе О. М., Заїкіна А. П.
у справі за позовом  ОСОБА_1 (далі - позивач) до ОСОБА_2 , яка діє також від імені та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , ОСОБА_4                  (далі - відповідачі), треті особи: Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради як орган опіки та піклування, ОСОБА_5 , про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом виселення,
ухвалив постанову про таке:
I. Вступ
1.           У березні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів за участю третіх осіб про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом виселення. 
2.           Відповідачі позовних вимог не визнали.
3.           Суд першої інстанції у задоволенні позову відмовив.
4.           Апеляційний суд рішення суду першої інстанції змінив, виклав його мотивувальну частину в редакції постанови, в іншій частині - залишив без змін.
5.           Позивач оскаржив рішення судів попередніх інстанцій в касаційному порядку. Підставою касаційного оскарження вказав те, що суди не врахували висновків, викладених у постановах Верховного Суду, перелік яких навів у касаційній скарзі. 
6.           Ключовим питанням у спірних правовідносинах є: 
Чи є підстави для виселення відповідачів з квартири 
АДРЕСА_1 .           Оскаржувані судові рішення переглядаються в межах, передбачених статтею 400 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК), у зв`язку із чим Верховний Суд вирішує питання права, а не факту.
ІІ. Короткий зміст позовних вимог
8.           Позов обґрунтований так:
-                  рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 16 вересня 2015 року у справі № 521/20336/14-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 21 грудня 2015 року, було витребувано від ОСОБА_2 та передано позивачу 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 (далі - квартира);
-                  на підставі цих судових рішень 28 листопада 2019 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно здійснено державну реєстрацію права спільної часткової власності на квартиру за позивачем;
-                  не існує жодних правових підстав, відповідно до яких відповідачі мають право користуватися і проживати у спірній квартирі;
-                  згідно з відомостями, отриманими від Товариства з обмеженою відповідальністю «Берег Жилсервіс» (далі - ТОВ «Берег Жилсервіс»), у квартирі зареєстровані та фактично мешкають відповідачі;
-                  відповідачі не пускають позивача у квартиру та перешкоджають йому у користуванні і розпорядженні нею.
9.           Враховуючи викладене, позивач просив усунути перешкоди у здійсненні ним права користування та розпорядження квартирою шляхом виселення з неї відповідачів.
ІII. Короткий зміст рішень суду першої інстанції
10.        Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 07 жовтня 2020 року позов задоволено. Виселено відповідачів з квартири за адресою: АДРЕСА_3 .
11.        Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 19 листопада 2020 року заочне рішення цього ж суду від 07 жовтня 2020 року скасовано, призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження в підготовчому судовому засіданні.
12.        Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 21 липня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
13.        Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з таких мотивів:
-                  виселення відповідачів з квартири становитиме непропорційне втручання в гарантоване статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) їхнє право на повагу до житла;
-                  відповідач ОСОБА_2 є добросовісним набувачем спірної квартири і була позбавлена права власності на неї без компенсації;
-                  органи держави не забезпечили належної експертизи щодо законності правочинів стосовно відчуження квартири;
-                  існував обов`язок нотаріуса, що виконує публічну функцію при посвідченні правочинів із нерухомістю, переконатись, що відчуження квартири спочатку на користь ОСОБА_6 , а згодом на користь ОСОБА_2 сталося відповідно до закону, а також відповідного органу, що здійснив реєстрацію права власності набувачів квартири на підставі відповідних правочинів;
-                   ОСОБА_2 не повинна була передбачати наявність ризику того, що право власності на квартиру може бути припинено у зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном;
-                  відповідачі вселились в спірну квартиру та продовжують проживати в ній;
-                  позивач є власником частини спірної квартири, а власником іншої  частини цієї квартири є третя особа ОСОБА_5 , яка відповідних вимог про звільнення квартири до відповідачів не заявляла, порядок користування квартирою між співвласниками не встановлювався;
-                  втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.
IV. Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
14.        Постановою Одеського апеляційного суду від 24 вересня 2024 року апеляційну скаргу представника позивача задоволено частково. Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 21 липня 2021 року змінено, викладено його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
15.        Суд апеляційної інстанції виходив з таких мотивів:
-                  у відповідачів були підстави для застосування принципу правомірних очікувань, а саме збереження за собою житла для проживання, оскільки ОСОБА_2 є добросовісним набувачем спірної квартири, тривалий час (з 2011 року) мешкає у ній разом із чоловіком та малолітньою дитиною й іншого житла не має;
-                  при укладенні договору купівлі-продажу від 09 вересня 2011 року, згідно з яким ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_6 квартиру, останній діяв недобросовісно, не повідомивши ОСОБА_2 про наявність судових спорів щодо нерухомого майна, а приватний нотаріус, що посвідчував угоду, не переконався, що відчуження спірної квартири спочатку на користь ОСОБА_6 , а згодом на користь ОСОБА_2 відбулось відповідно до закону;
-                  після укладення договору купівлі-продажу від 09 вересня 2011 року ОСОБА_2 у встановленому законом порядку зареєструвала своє право власності на квартиру, про що свідчить витяг про державну реєстрацію прав від 20 вересня 2011 року;
-                   ОСОБА_2 не знала та не могла знати про наявність ризику того, що право власності на квартиру може бути припинено у зв`язку із недобросовісними діями ОСОБА_6 ; 
-                  позивач є власником лише частки у праві спільної часткової власності спірної квартири, однак при цьому останній заявив вимоги про виселення відповідачів зі спірної квартири у цілому, а не з належної йому частини, що є безпідставним;
-                  виселення відповідачів не є пропорційним меті захисту права приватної власності позивача.
V. Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала 
16.        У касаційній скарзі позивач просить оскаржувані судові рішення скасувати та позовні вимоги задовольнити.
17.        Касаційна скарга обґрунтована такими обставинами:
-                  на цей час не існує жодних правових підстав, відповідно до яких відповідачі мають право користуватися і проживати у квартирі;
-                  відповідачі повідомили, що добровільно звільняти квартиру не збираються, чим підтвердили порушення прав позивача як власника у здійсненні права користування та розпорядження квартирою;
-                  судові рішення ухвалені за відсутності перевірки добросовісності/недобросовісності набувача, що суттєво як для застосування приписів статей 387, 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), так і                   статті 1 Першого протоколу до Конвенції, не можуть вважатися такими, що відповідають вимогам законності втручання у право на мирне володіння майном;
-                  відповідачі, проявивши розумну обачність, ознайомившись із наявними судовими справами та в разі потреби отримавши правову допомогу, могли отримати відомості про судовий спір щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу від 04 грудня 2008 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , та мали би врахувати такі обставини при укладенні правочину купівлі-продажу квартири;
-                  у матеріалах справи наявні докази, які підтверджують те, що позивач з 2011 року здійснює судовий захист свого права на правомірне володіння  частиною квартири та повернення її у свою власність і користування. Отримані позивачем судові рішення в рамках трьох судових справ № 2-90/2011 (про визнання недійсним договору та визнання права власності), № 521/9033/16-ц (про визнання недійсним іпотечного договору) та № 521/20336/14-ц (про витребування квартири) мають преюдиційне значення для суду у цій справі та підтверджують, що виселення відповідачів зі спірного житла є законним, переслідує легітимну мету захисту прав власника та є пропорційним заходом;
-                  за період з 2011 року по 2024 року відповідачі не скористались своїм правом на пред`явлення відповідного позову у порядку статті 661 ЦК, а саме про відшкодування продавцем покупцю завданих збитків як наслідок вилучення товару у покупця на користь третьої особи;
-                  суди не врахували висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 02 червня 2022 року у справі № 686/15507/18 (провадження № 61-6247св19), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі                                  № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18), від 07 серпня 2024 року у справі № 759/2620/22 (провадження № 61-12245св23), від 02 жовтня 2024 року у справі № 466/2045/22 (провадження № 61-15568св23),від 02 жовтня 2024 року у справі № 201/10788/22 (провадження № 61-849св24), у постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16).
VІ. Рух справи у суді касаційної інстанції
18.        01 листопада 2024 року позивачзвернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду.
19.        Ухвалою Верховного Суду від 14 листопада 2024 року касаційну скаргу залишено без руху.
20.        Ухвалою Верховного Суду від 26 листопада 2024 року відкрито касаційне провадження.
21.        27 грудня 2024 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
22.        Інші учасники справи не скористалися своїм правом на подання відзиву на касаційну скаргу.
23.        Ухвалою Верховного Суду від 21 липня 2025 року справу призначено до судового розгляду.
VIІ. Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій
24.        Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 14 березня 2011 року у справі № 2-90/2011 визнано за позивачем право власності на  частину автомобіля, стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 195 000,00 грн, що дорівнює вартості 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 . Зустрічний позов ОСОБА_5 залишено без розгляду. Зустрічний позов ОСОБА_6 задоволено частково, визнано ОСОБА_6 добросовісним набувачем спірної квартири.
25.        Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 24 жовтня 2013 року заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 14 березня 2011 року у справі № 2-90/2011 скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 04 грудня 2008 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , визнано за ОСОБА_1 право власності на частки у праві спільної часткової власності квартири та на частину автомобіля. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 відмовлено.
26.        26 листопада 2014 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення Апеляційного суду Одеської області від 24 жовтня 2013 року залишено без змін.
27.        Згідно з договором купівлі-продажу від 09 вересня 2011 року ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_6 квартиру, передавши її в іпотеку Публічному акціонерному товариству «ВТБ Банк» (далі - ПАТ «ВТБ Банк»), про що свідчить іпотечний договір від 09 вересня 2011 року.
28.        Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 07 листопада 2016 року у справі № 521/9033/16-ц іпотечний договір від 09 вересня 2011 року визнано недійсним в частині передачі в іпотеку 1/2 частини квартири.
29.        Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 06 травня 2015 року у справі № 521/19460/13-ц зобов`язано ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не чинити перешкод позивачу та працівникам БТІ у доступі до квартири для виконання всіх необхідних робіт по виготовленню технічної документації.
30.        Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 16 вересня 2015 року у справі № 521/20336/14-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 21 грудня 2015 року, витребувано від ОСОБА_2 та передано позивачу 1/2 частину квартири загальною площею 43 кв. м, жилою площею 18,2 кв. м.
31.        З довідки від 21 лютого 2020 року № 5, виданої ТОВ «Берег Жилсервіс», вбачається, що у квартирі зареєстровані та фактично мешкають відповідачі, що останніми не заперечується.
32.        Звертаючись до суду із цим позовом, позивач посилався на те, що відповідачі не пускають його до квартири та перешкоджають йому у користуванні і розпорядженні квартирою.
VІIІ. Позиція Верховного Суду
33.        Переглянувши оскаржувані судові рішення в межах розгляду справи судом касаційної інстанції (див. пункт 7) та даючи відповідь на ключове питання (див. пункт 6), Верховний Суд зазначає таке. 
34.        У спірних правовідносинах позивач як співвласник частки у праві спільної часткової власності спірної квартири заявляє вимогу про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження шляхом виселення співвласниці та членів її сім`ї.
35.        Верховний Суд враховує, що статтею 355 ЦК визначено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
36.        Касаційний суд зауважує, що за загальним правилом при множинності суб`єктів виникає (набувається) спільна часткова власність (частина четверта статті 355 ЦК). Тобто, якщо декілька суб`єктів набувають річ у спільну власність, то вважається, що вони набули таку річ на правовому режимі спільної часткової власності. Натомість встановлення режиму спільної сумісної власності може бути передбачено в договорі або в нормі закону.
37.        Для спірних правовідносин важливим є те, що в судових рішеннях, наявних у матеріалах справи, встановлено:
-                  квартира була спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , оскільки останні з 01 лютого 1993 року до 10 січня 2007 року перебували у зареєстрованому шлюбі та набули це майно у період шлюбу;
-                  04 грудня 2008 року ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу продала квартиру ОСОБА_6 без згоди співвласника цієї квартири ОСОБА_1 ;
-                  09 вересня 2011 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири;
-                  в цей же день ОСОБА_2 уклала іпотечний договір з ПАТ «ВТБ Банк», відповідно до умов якого передала квартиру в іпотеку банку, про що приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Криворотенко Л. І. вчинено запис про накладення заборони відчуження спірної квартири;
-                  рішенням Апеляційного суду Одеської області від 24 жовтня 2013 року у справі № 2-90/2011, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 листопада 2014 року, визнано договір купівлі-продажу квартири від 04 грудня 2008 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , недійним; визнано за ОСОБА_1 право власності на частку у праві спільної часткової власності цієї квартири;
-                  рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 16 вересня 2015 року у справі № 521/20336/14-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 21 грудня 2015 року, від ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витребувано 1/2 частини квартири.
38.        Також згідно з відомостями, наявними в Єдиному державному реєстрі судових рішень, встановлено, що:
-                  рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 06 травня 2015 року у справі № 521/19460/13-ц зобов`язано ОСОБА_2 , ОСОБА_4 не чинити перешкод ОСОБА_1 та працівникам БТІ у доступі до квартири для виконання всіх необхідних робіт по виготовленню технічної документації;
-                  08 квітня 2016 року ОСОБА_1 відмовлено у державній реєстрації його права власності на 1/2 частину квартири, оскільки реєстр містить запис про заборону на відчуження цієї квартири на підставі іпотечного договору від 09 вересня 2011 року, укладеного між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_2 ;
-                  постановою Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 521/9033/16-ц іпотечний договір від 09 вересня 2011 року, укладений між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_2 , визнано недійсним.
39.        Внаслідок ухвалення судового рішення, яке набрало законної сили, яким витребувано у ОСОБА_2 частку в праві власності на квартиру, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 виникла спільна часткова власність. Тобто між ними внаслідок такої специфічної та нетипової підстави утворився режим спільної часткової власності на спірну квартиру.
40.        Інша частки в праві спільної часткової власності спірної квартири була набута ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу і витребувана від неї попереднім співвласником власником ОСОБА_5 не була.
41.        У зв`язку із цим Верховний Суд наголошує, що «спільна часткова власність є специфічною конструкцією, оскільки існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Причому право спільної часткової власності може стосуватися як подільних/неподільних речей, так і майнових прав та обов`язків» (див. постанову Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 442/7505/14-ц (провадження № 61-4536св18)).
42.        Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації (частини перша, друга, третя статті 358 ЦК).
43.        Отже, між сторонами виник особливий режим спільної часткової власності на спірну квартиру.
44.        Суди під час розгляду справи не встановили, що позивач та відповідач ОСОБА_2 визначили конкретний порядок користування майном, яке знаходиться у їх користуванні чи здійснили його поділ, що і є підставою для відмови в задоволенні вимог до ОСОБА_2 .
45.        Схожий правовий висновок зробив Верховний Суд у постанові від 03 вересня 2020 року у справі № 760/24314/18 (провадження № 61-1368св20)).
46.        Далі Верховний Суд підкреслює, що інші відповідачі - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вселились в спірну квартиру як члени сім`ї ОСОБА_2 . На момент вселення відповідачів між сторонами спору не було режиму спільної часткової власності на спірну квартиру, яку ОСОБА_2 придбала на підставі договору купівлі-продажу, а тому згоди позивача на вселення не вимагалось.
47.        Враховуючи відсутність порушень при вселенні відповідачів та подальше виникнення особливого режиму спільної часткової власності на спірну квартиру, доводи позивача (див. пункти 8-9) не можуть бути підставою для виселення  ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
48.        Таким чином, суди обґрунтовано відмовили в задоволенні позовних вимог про виселення відповідачів, але помилились в мотивах такої відмови.
49.        Доводи позивача про те, що у матеріалах справи наявні неспростовані докази того, що він є правомірним та належним власником частки в праві спільної часткової власності спірної квартири, однак відповідачі добровільно звільняти квартиру не збираються, чим порушують його права як власника, не мають правового значення для вирішення цієї справи, оскільки жодним чином не спростовують висновків щодо відсутності правових підстав для виселення відповідачів зі спірної квартири.
50.        Враховуючи характер спірних правовідносин та застосовані судом апеляційної інстанції та судом першої інстанції у незміненій частині норми права, наведена в касаційній скарзі практика Верховного Суду (див. пункт 17) не свідчить про застосування норм права у цій справі без урахування висновків, що містяться у зазначених позивачем постановах.
ІХ. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
51.        Верховний Суд частково погоджується із доводами касаційної скарги, які дають підстави для висновку, що оскаржувані судові рішення частково ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права.
52.        Оскаржені судові рішення підлягають зміні із викладенням їх мотивувальних частин у редакції цієї постанови, що відповідатиме статті 412 ЦПК.
53.        Оскільки касаційний суд змінює судові рішення, але виключно у частині мотивів їх прийняття, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.
Із цих підстав,
керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 412, 415, 416, 419 ЦПК, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
1.           Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Вергелес Юрій Олександрович, задовольнити частково.
2.           Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 21 липня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 24 вересня 2024 року змінити, виклавши їх мотивувальні частини у редакції цієї постанови.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді:  В. І. Крат Д. А. Гудима І. О. Дундар Є. В. Краснощоков П. І. Пархоменко