ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
21 серпня 2025 року
м. Київ
справа № 188/2319/24 
провадження № 51-1466км25
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання              ОСОБА_4 ,
прокурора                                                    ОСОБА_5 ,
у режимі відеоконференції:
засудженого                                               ОСОБА_6 ,
захисника                                                    ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 на вирок Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 07 листопада 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 30 січня 2025 року, постановлені стосовно 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Чернівців Чернівецької області, жителя АДРЕСА_1 ,
за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 121 Кримінального кодексу України (далі - КК). 
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини  
За вироком Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 07 листопада 2024 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 121 КК, та призначено йому покарання із застосуванням статті 69 КК у виді позбавлення волі на строк 2 роки. На підставі статті 62 КК замінено ОСОБА_6 основне покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки на покарання у виді тримання у дисциплінарному батальйоні для військовослужбовців на строк 2 роки.
Вирішені питання забезпечення кримінального провадження, строку відбування покарання, речових доказів та процесуальних витрат. 
Судовий розгляд здійснювався в порядку частини 3 статі 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).
Згідно з вироком ОСОБА_6 , будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, проходячи її на посаді топогеодезиста мінометної групи 2 загону спеціального призначення військової частини НОМЕР_1 , 27 червня 2024 року приблизно о 22:00, знаходячись на території бази-відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_2 », розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, через раптово виникле неприязне ставлення до ОСОБА_8 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, переслідуючи умисел, направлений на спричинення ОСОБА_9 умисного тяжкого тілесного ушкодження, тобто умисного тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, під час виниклої між ними сварки дістав ніж з чохла, який висів у нього на поясі, після чого, тримаючи вказаний ніж у правій руці, діючи умисно, з метою спричинення ОСОБА_8 тяжких тілесних ушкоджень, наніс останньому не менше двох ударів вказаним ножем в тулуб, внаслідок чого ОСОБА_8 були спричинені тяжкі тілесні ушкодження небезпечні для життя в момент заподіяння, після отримання яких ОСОБА_8 впав на бруківку, а ОСОБА_6 припинив свої дії та відійшов убік.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 30 січня 2025 року вирок Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 07 листопада 2024 року залишено без змін.
Вимоги, викладені у касаційній скарзі, і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить змінити вирок Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 07 листопада 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 30 січня 2025 року, призначити ОСОБА_6 покарання із застосуванням статті 69 КК у виді позбавлення волі на строк 2 роки, на підставі статті 75 КК звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 3 роки, покласти обов`язки, передбачені частиною 1 статті 76 КК. Згідно з частиною 4 статті 76 КК нагляд за засудженим на час проходження військової служби покласти на командира відповідної військової частини.
На обґрунтування вимог касаційної скарги захисник зазначає, що суди попередніх інстанцій при призначенні покарання не врахували особу винного та можливість його перевиховання в умовах проходження військової служби, виконуючи реальні бойові завдання, замість знаходження в дисциплінарному батальйоні для військовослужбовців в умовах, наближених до мирного життя.
Від прокурора Дніпровської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону ОСОБА_10 до Суду надійшли заперечення, в яких він просить залишити без задоволення касаційну скаргу, а оскаржувані судові рішення стосовно ОСОБА_6 - без зміни.
Позиції учасників судового провадження
Засуджений ОСОБА_6 та його захисник - адвокат ОСОБА_7 у судовому засіданні просили задовольнити касаційну скаргу з підстав, зазначених у ній.
Прокурор ОСОБА_5 у судовому засіданні просив залишити без задоволення касаційну скаргу, а оскаржувані рішення - без зміни.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, думку учасників касаційного розгляду, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.
Згідно зі статтею 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Відповідно до приписів статті 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. 
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, та правильність кваліфікації його дій за частиною 1 статті 121 КК у касаційному порядку не оспорюються, а тому Судом не перевіряються.
У поданій касаційній скарзі захисник зазначає про невідповідність призначеного ОСОБА_6 покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі та можливість застосування статті 75 КК.
Колегія суддів уважає безпідставними доводи касаційної скарги з огляду на таке.
Відповідно до статті 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Згідно з положеннями статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та наділяють суд правом вибору щодо розміру призначеного покарання, завданням якого є виправлення і попередження нових злочинів.
Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їхньої небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.
Питання призначення покарання пов`язані з суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Так, суд першої інстанції при визначенні покарання врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно зі статтею 12 КК відноситься до тяжких злочинів; особу ОСОБА_6 , який раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем служби характеризується незадовільно, за місцем проживання - позитивно; має на утриманні двох малолітніх дітей; обставини, які відповідно до статті 66 КК, пом`якшують покарання обвинуваченого: щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне відшкодування заподіяної шкоди; обставину, яка відповідно до вимог статті 67 КК, обтяжує покарання - вчинення кримінального правопорушення особою, яка перебуває у стані алкогольного сп`яніння, і вважав за необхідне призначити обвинуваченому покарання у вигляді позбавлення волі. 
Разом із тим, суд першої інстанції враховуючи думку потерпілого, який у письмовій заяві зазначив про відсутність претензій матеріального та морального характеру до обвинуваченого і просив обвинуваченого покарати не суворо; особу обвинуваченого, який є військовослужбовцем, призваним на військову службу під час мобілізації; наявність трьох пом`якшуючих його відповідальність обставин; наявність на утриманні у нього двох малолітніх дітей; сумнів у об`єктивності виданої йому за місцем служби характеристики його безпосереднім командиром негайно після вчинення ним кримінального правопорушення; обставину, що направлення ОСОБА_6 в умовах воєнного стану до установи з виконання кримінальних покарань зменшить кількісний склад Збройних Сил України та її обороноздатність, суд вважав за можливе на підставі статті 69 КК призначити йому покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції частини 1 статті 121 КК, у вигляді позбавлення волі на строк 2 роки та на підставі статті 62 КК  замінити позбавлення волі триманням у дисциплінарному батальйоні на той самий строк.
Суд апеляційної інстанції належним чином перевірив доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодо можливості застосування положень статті 75 КК, дав на них вичерпні відповіді, зазначивши в ухвалі достатні підстави, через які визнав їх необґрунтованими.
Так, суд апеляційної інстанції не вбачав підстав для призначення ОСОБА_6 іншого виду покарання із застосуванням положень статті 75 КК, зазначивши, що застосування інституту звільнення від відбування покарання у даному конкретному випадку не буде справедливим з огляду на вчинення винним злочину у стані алкогольного сп`яніння, що посягає на недоторканість людини, яка охороняється і гарантується Конституцією України, при обставинах, що поставили у небезпеку здоров`я потерпілого ОСОБА_8 . Такі дії обвинуваченого ганьблять честь та мужність військовослужбовців ЗСУ, які самовіддано захищають незалежність та територіальну цілісність України від військової агресії рф. При цьому визнання вини обвинуваченим та прийняті потерпілим його вибачення і відшкодування завданої шкоди, у даному конкретному випадку, не є визначальними для виду покарання винному з огляду на право суду на «судову дискрецію» у виборі виду і розміру покарання, яке призначено відповідно до кримінального закону, із застосуванням статті 69 КК нижче від найнижчої межі санкції частини 1 статті 121 КК.
Також суд апеляційної інстанції у своєму рішенні зазначив, що судом першої інстанції належним чином враховані усі наведені в апеляційній скарзі обставини, а тому, призначене обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у виді тримання у дисциплінарному батальйоні для військовослужбовців на строк 2 роки є законним, справедливим, воно буде відповідати тяжкості правопорушення, сприятиме виправленню винного та попередженню вчинення ним нових злочинів, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи», адже відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. Тому підстав для пом`якшення покарання обвинуваченому ОСОБА_6 суд апеляційної інстанції не вбачав.
Перегляд кримінального провадження в апеляційному порядку здійснювався відповідно до вимог кримінального процесуального закону, ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 307, 419 КПК, є достатньо вмотивованою.
Стосовно доводів захисника про зміну судових рішень та звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання на підставі статті 75 КК, колегія суддів додатково зазначає таке.
Відповідно до статті 75 КК, якщо суд, крім випадків зазначених у ній, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Колегія суддів касаційного суду дійшла висновку про те, що зазначені в касаційній скарзі обставини жодним чином не спростовують обґрунтованість судових рішень в частині відсутності підстав для звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням, а тому не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги захисника в цій частині.
Твердження захисника про бажання ОСОБА_6 проходити військову службу, виконуючи реальні бойові завдання, замість знаходження в дисциплінарному батальйоні для військовослужбовців в умовах, наближених до мирного життя, на думку колегії суддів, не впливають на об`єктивність ухвалених судами рішень та не позбавляє його права звернення до суду за місцем відбування покарання із клопотанням про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання для проходження військової служби, як це регламентовано статтею 81-1 КК.
За наслідками касаційного розгляду колегією суддів не встановлено підстав для зміни судових рішень, а отже в задоволенні касаційної скарги захисника слід відмовити.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
у х в а л и в:
Вирок Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 07 листопада 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 30 січня 2025 року стосовно ОСОБА_6  залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
С у д д і:
 
ОСОБА_1                                            ОСОБА_2                                   ОСОБА_3