ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/37727/21                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Жукова Є.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  02 липня 2025 року                                                                                            м. Київ
          Шостий апеляційний адміністративний суд у складі: 
          Головуючого судді:                                                       Чаку Є.В., 
          суддів:                                                                                Сорочка Є.О., Коротких А.Ю.
             за участю секретаря                                                    Дудин А.С.
          розглянувши у відкритому судовому засіданні  апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південно-Західній залізниці, треті особи - Міністерство внутрішніх справ України, Національна поліція України, Головне управління Національної поліції в м. Києві про стягнення заробітної плати,-
                                                     В С Т А Н О В И В :
           ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південно-Західній залізниці, треті особи - Міністерство внутрішніх справ України, Національна поліція України, Головне управління Національної поліції в м. Києві в якому з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог просив:
- стягнути з УМВС України на Південно-Західній залізниці на користь ОСОБА_1 заробітну плату за період з 22 лютого 2021 року по 03 серпня 2021 року;
- стягнути з УМВС України на Південно-Західній залізниці на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки оплати заробітної плати по день фактичного розрахунку.
          Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2024 року відмовлено у задоволенні позову у повному обсязі.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову у повному обсязі. На переконання апелянта, суд першої інстанції при винесені оскаржуваного рішення неправильно застосував норми матеріального права, а також неповно з`ясував обставини справи, що мають значення для справи. Апелянт зазначив, що оскільки невиконання обов`язків за своєю посадою позивачем сталося з вини відповідача, тому відповідно до абз. 1 ст. 113 КЗпП України, позивач має право на оплату не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за період простою з вини відповідача за період з 22.02.2021 по 03.08.2021. Також апелянт зазначив, що оскільки відповідач не сплатив позивачу заробітну плату в день звільнення, а саме 03.08.2021 і станом на 16.12.2021 виплата заробітної плати здійснена не була, то позивач має право стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Треті особи надали відзиви на апеляційну скаргу, в яких просили залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного (в порядку письмового) позовного провадження, колегія суддів, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду необхідно залишити без змін, з наступних підстав.
          Як убачається з матеріалів справи, рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 09.12.2019 у справі №826/13325/18, зокрема поновлено ОСОБА_1 з 09.06.2008 на посаді в органах УМВС України на Південно-Західній залізниці, рівнозначній до тієї, яку він займав до моменту звільнення з посади начальника відділу боротьби з незаконним обігом наркотиків лінійно управління Південно-Західній залізниці УМВС України на залізничному транспорті.
 22.02.2021 на виконання рішення суду УМВС України на Південно-Західній залізниці видано наказ №1 о/с, яким капітана міліції ОСОБА_1 з 09.06.2008 поновлено на посаді начальника відділу боротьби з незаконним обігом наркотиків УМВС України на Південно-Західній залізниці. Нараховано середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09.06.2008 по 09.12.2019 в сумі 414574,77 грн.
 Листом від 23.04.2021 №37/7-7/209 Головне управління МВС України в м. Києві повідомило позивача, що на підставі наказу від 22.02.2021 №1 о/с на виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва у справі №826/13325/18 від 09.12.2019 та постанови Шостого апеляційного  адміністративного суду від 25.05.2020 у справі №826/13325/18 його поновлено на посаді начальника відділу боротьби з незаконним обігом наркотиків УМВС України на Південно-Західній залізниці з 09.06.2008 та запропоновано прибути до ліквідаційної комісії МВС України на Південно-Західній залізниці для внесення відповідних записів у трудовій книжці.
06.07.2021 Головне управління Державної казначейської служби України відповідно до меморіального ордеру №1020 від 05.07.2021 на виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 09.12.2019 у справі №826/13325/18 провело безспірне списання коштів на користь ОСОБА_1 у розмірі 414   574,77 грн.
03.08.2021 УМВС України на Південно-Західній залізниці видано Наказ від №4 о/с, яким звільнено з органів внутрішніх справ в запас Збройних Сил України (з постановкою на військовий облік) згідно з пп. «г» п.64 (через скорочення штатів) ОСОБА_1 , начальника відділу боротьби з незаконним обігом наркотиків УМВС України на Південно-Західній залізниці, встановивши премію к розмірі 0 відсотків.  
21.10.2021 позивач звернувся до УМВС України на Південно-Західній залізниці із заявою в якій, зокрема просив: добровільно здійснити йому виплату заробітної плати з 22.02.2021 по 03.08.2021, а також надати довідку про розмір заробітної плати невиплаченої за період з 22.02.2021 по 03.08.2021.
Не отримавши відповіді на своє звернення, вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду із цим позовом.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції зазначив, що суду не надано доказів того, що в період з 22.02.2021 по 03.08.2021 ОСОБА_1 фактично виконував певну роботу, а також чинення перешкод позивачу зі сторони відповідача щодо виходу на роботу. Суд вказав, що  матеріали справи  також не містять доказів, які б свідчили, що Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південно-Західній залізниці у спірний період а саме, з 22.02.2021 по 03.08.2021 призупиняло роботу. Враховуючи вказані обставини суд виснував, що у відповідача були відсутні законні підстави для нарахування і виплати заробітної плати (грошового забезпечення) за період з 22.02.2021 по 03.08.2021. 
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.
Так, згідно статті 3 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а також з окремими громадянами у сфері державного і договірного регулювання оплати праці, визначено Законом України "Про оплату праці".
Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України та ст. 24 Закону України "Про оплату праці", заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів.
За приписами ч.1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу.
Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. 
Як свідчать матеріали справи, 22.02.2021 УМВС України на Південно-Західній залізниці на виконання рішення суду було поновлено позивача з 09.06.2008 на посаді начальника відділу боротьби з незаконним обігом наркотиків УМВС України на Південно-Західній залізниці. 
03.08.2021 наказом №4 о/с позивача звільнено з органів внутрішніх справ в запас Збройних Сил України (з постановкою на військовий облік) згідно з пп. «г» п.64 (через скорочення штатів) ОСОБА_1 .
При цьому за період перебування позивача на посаді начальника відділу боротьби з незаконним обігом наркотиків УМВС України на Південно-Західній залізниці з 22 лютого 2021 року по 03 серпня 2021 року  відповідачем заробітну плату позивачу виплачено не було.
Щодо висновків суду першої інстанції про те, що в матеріалах справи відсутні докази того, що в період з 22.02.2021 по 03.08.2021 ОСОБА_1 фактично виконував певну роботу, а також відсутні докази, які б свідчили, що Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південно-Західній залізниці у спірний період а саме, з 22.02.2021 по 03.08.2021 призупиняло роботу, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно наказу МВС України від №663 (зі змінами) про ліквідацію Управління МВС України на Південно-Західній залізниці відповідно до Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців», статтей 104, 105, 110, 111 Цивільного кодексу України, п. 11 Положення про Міністерство внутрішніх справ України від 13 серпня 2014 року № 401, та на виконання вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування органів внутрішніх справ» ліквідовано штатні посади в Управлінні МВС України на Південно-Західній залізниці, при цьому скорочуються всі посади, окрім посад членів комісії з ліквідації Управління МВС України на Південно-Західній залізниці.
Відповідно до абз. 1 ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника, в тому числі на період оголошення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).
Згідно  частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Колегія суддів погоджується з доводами позивача про те, що невиконання обов`язків за посадою сталося не з вини ОСОБА_1 , а у зв`язку з перебуванням Управління МВС України на Південно-Західній залізниці  у стані ліквідаційної процедури.
Отже позивач має право на отримання заробітної плати за період перебування на посаді з 22.02.2021 по  день звільнення (03.08.2021).
Враховуючи предмет спору та обставини справи, за для повного та об`єктивного розгляду справи №640/37727/21 суд направив на адресу Голови Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південно-Західні залізниці запит, в якому просив надати до Шостого апеляційного адміністративного суду довідку про розмір середньомісячної заробітної плати ОСОБА_1  за період січень -березень 2008 року.
Відповідачем відповіді на запит надано не було.
Враховуючи те, що відповідачем не надано до суду витребуваної судом інформації щодо розміру середньомісячної заробітної плати позивача за період січень-березень 2008 року, колегія суддів вважає за можливе врахувати висновки суду наведені в рамках судової справи №  826/13325/18.
Так, у постанові від 25 травня 2020 року Шостим апеляційним адміністративним судом встановлено, що  середньомісячний заробіток  позивача складав 3004,16 грн., а середньоденний заробіток 100,14 грн.
Кількість робочих днів за спірний період з 22.02.2021 по 03.08.2021 становить 111 днів.
Враховуючи те, що фактично Управління МВС України на Південно-Західній залізниці  у вказаній період перебувало у стані ліквідаційної процедури, тобто у стані простою у розумінні ст.113 КЗпП, та враховуючи те, що невиконання обов`язків за посадою сталося не з вини ОСОБА_1 , колегія суддів  вважає, що наявні підстави для стягнення на користь позивача 75 % заробітної плати за період з 22 лютого 2021 року по 03 серпня 2021 року у розмірі 8336,65 грн. (100,14*111 днів*75%).
Щодо середнього заробітку за весь час затримки оплати заробітної плати по день фактичного розрахунку, суд зазначає наступне.
У постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
У постанові від 15.02.2024 у справі № 420/11416/23 Верховний Суд виснував, що жодною нормою права не обмежено строку, коли особа після виплати належних їй при звільненні сум може звернутися до роботодавця або безпосередньо до суду щодо незгоди з їх розміром, що, своєю чергою, в подальшому вплине на її право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці працівників органів прокуратури, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, у дадному випадку можливе застосування норм ст. 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними, та поширюються на дані правовідносини.
Матеріалами справи підтверджується, що в день звільнення (03.08.2021) заробітна плата позивачу не була виплачена, а відтак відповідач зобов`язаний виплатити працівникові його середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.
Визначаючи період, за який відповідач повинен виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, суд враховує наступне.
Статтею 117 КЗпП України (у редакції, чинній на момент звільнення позивача), було передбачено, що середній заробіток, як вид відповідальності роботодавця за несвоєчасний розрахунок, виплачується за весь період затримки розрахунку. Водночас Законом №2352-ІХ, який набрав чинності 19.07.2022, текст статті 117 КЗпП України викладено в новій редакції, відповідно до якої середній заробіток виплачується по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Верховний Суд уже вирішував питання застосування 117 КЗпП України до подібних триваючих правовідносин, у тому числі й в аспекті застосування після 19.07.2022 правової позиції, що була викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.09.2019 у справі № 761/9584/15-ц.
Так, після відкриття провадження у справі Верховний Суд у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову від 06.12.2024 у справі № 440/6856/22, у якій зазначив, що з моменту набрання чинності Законом № 2352-IX - 19.07.2022 положення статті 117 КЗпП України, у попередній редакції Закону № 3248-IV, втратили чинність, внаслідок чого було змінено правове регулювання відносин, які підпадають під дію статті 117 КЗпП України. Так, до 19.07.2022 правове регулювання таких правовідносин здійснювалося відповідно до положень статті 117 КЗпП України, у редакції Закону № 3248-IV, тоді як після 19.07.2022 підлягає застосуванню стаття 117 КЗпП України, у редакції Закону № 2352-IX.
Водночас, якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 117 КЗпП України (у редакції Закону № 3248-IV), та були припинені на момент чинності дії статті 117 КЗпП України (у редакції Закону № 2352-IX), то в такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19.07.2022, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 117 КЗпП України (у попередній редакції № 3248-IV, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців); у період з 19.07.2022 підлягають застосуванню норми статті 117 КЗпП України (у новій редакції Закону № 2352-IX, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями).
Окремо Верховний Суд у вказаній постанові розглянув можливість розповсюдження висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26.09.2019 у справі № 761/9584/15-ц (щодо пропорційного зменшення середнього заробітку), на правовідносини, які регулюються статтею 117 КЗпП України (у редакції Закону № 2352-IX).
Верховний Суд зазначив, що у зв`язку з набранням чинності Законом № 2352-IX, яким статтю 117 КЗпП України викладено в новій редакції, з 19.07.2022 стаття 117 КЗпП України (у редакції Закону від 20.12.2005 № 3248-IV) втратила чинність. Отже, розповсюдження висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26.09.2019 у справі № 761/9584/15-ц, на статтю 117 КЗпП України в новій редакцій, яка регулює правовідносини, які виникли / тривають після 19.07.2022, є недоречним.
Верховний Суд також звернув увагу на те, що аналіз змісту постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.09.2019 у справі № 761/9584/15-ц дає підстави для висновку, що критерії зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, які викладено у цій постанові, побудовані саме з урахуванням того, що стаття 117 КЗпП України (в редакції Закону від 20.12.2005 № 3248-IV) не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні. Такі критерії визначено Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, і з метою уникнення недобросовісності як роботодавця, так і працівника у таких правовідносинах. Необхідність такої позиції була зумовлена недосконалістю нормативно-правового регулювання у питанні дотримання принципу співмірності в умовах необмеженості строку, за який такі суми підлягали стягненню.
Водночас із прийняттям Закону № 2352-IX законодавець обмежив строк, за який роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові середній заробіток шістьма місяцями, чим фактично на нормативно-правовому рівні усунув обставини, які призводили до порушення критеріїв співмірності та недобросовісності.
З прийняттям указаного закону усунуто і такий чинник, який зумовлював можливість недобросовісної поведінки працівника, як необмеженість строку звернення до суду з позовом про стягнення невиплаченого заробітку, а саме шляхом внесення змін до статті 233 КЗпП України, якою строк звернення до суду у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, обмежено трьома місяцями.
У зв`язку з обмеженням законодавцем строку звернення до суду у таких спорах і можливістю отримання середнього заробітку шістьма місяцями, Верховний Суд дійшов висновку, що застосовувати висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.09.2019 у справі № 761/9584/15-ц, на правовідносини, які регулюються статтею 117 КЗпП України, у редакції Закону № 2352-IX, не є можливим.
Аналогічним чином положення статті 117 КЗпП України були застосовані в постановах Верховного Суду від 30.11.2023 у справі №380/19103/22, від 29.01.2024 у справі №560/9586/22, від 22.02.2024 у справі №560/831/23, на які позивач посилався як на приклад неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права.
Колегія суддів зазначає, що  в даній справі спірний період стягнення середнього заробітку умовно варто поділити на 2 частини:
- з 04.08.2021 до 18.07.2022;
- з 19.07.2022 (у межах 6 місяців, визначених у новій редакції статті 117 КЗпП України).
Особливості обчислення середнього заробітку до 19.07.2022, зокрема випадки та критерії його зменшення були сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.09.2019 у справі № 761/9584/15-ц.
Пізніше Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 розвинув вказані висновки з урахуванням специфіки відносин, що виникають під час проходження публічної служби.
У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила, що, якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.
Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно ураховувати:
-розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
-  інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Спираючись на вказані критерії, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 у справі №480/3105/19 визначив формулу, яку необхідно застосовувати для обчислення частки середнього заробітку, яка підлягає стягненню у випадку зменшення його розміру.
Так, у пунктах 58-60 Верховний Суд зазначив, що статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Лінгвістичне тлумачення тексту цієї норми дає підстави для суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.
Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.
Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку за період до 19.07.2022 виплачується в розмірі прямо пропорційному розміру невиплачених звільненому працівникові сум.
Таким чином, для цілей обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 11.08.2018 (наступний після звільнення день) по 18.07.2022 (до внесення змін у статтю 117 КЗпП України) слід застосовувати норми статті 117 КЗпП України, у редакції, яка діяла до 19.07.2022, та встановити: (1) розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, обчислений за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100; (2) загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; (3) частку коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; (4) частку коштів, яку не було виплачено позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних при звільненні виплат.
Як зазначено вище в цій постанові, середньоденне грошове забезпечення позивача складає 100,14 грн., отже середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.08.2021 до 18.07.2022 становить: 100,14 грн х 349 днів = 34948,86 грн.
Згідно висновків суду  наведених вищу в даній постанові загальна сума належних позивачу при звільненні коштів, яку фактично відповідач повинен був виплатити позивачу при звільненні становить 8336,65 грн.
Частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат становить 100 %. 
Враховуючи наведені розрахунки, колегія суддів вважає, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні період з 04.08.2021 до 18.07.2022, виходячи з принципу пропорційності становить 34948,86 грн.
Щодо період після 19.07.2022, колегія суддів зазначає, що середній заробіток за час затримки розрахунку за шестимісячний період (з 19.07.2022 по 18.01.2023) становить 18425,76 грн. (100,14 грн. х 184 дні).
Загальний розмір середнього заробітку, який належить до виплати з урахуванням норм статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до та після 19 липня 2022 року становить 53374,62 грн (34948,86 + 18425,76 грн).
Враховуючи наведені обставини колегія суддів вважає, що позовні вимоги позивача в цій частині підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні  у сумі 53374,62 грн.
Надаючи оцінку всім доводам учасників справи, судова колегія також враховує рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».
Отже, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції прийняте рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Апелянт надав до суду докази, що частково спростовують правомірність рішення суду першої інстанції.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до частини першої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Керуючись ст. ст. 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2024 року скасувати та ухвалити нову постанову про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Стягнути з Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південно-Західній залізниці на користь ОСОБА_1 заробітну плату за період з 22 лютого 2021 року по 03 серпня 2021 року у розмірі 8336,65 (вісім тисяч триста тридцять шість гривень) 65 копійок.
Стягнути з Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південно-Західній залізниці на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні  у сумі 53374,62 грн. ( п`ятдесят три тисячі триста сімдесят чотири гривні) 62 копійки.
В іншій частині позовних вимог відмовити. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.
Повний текст постанови виготовлено 02.07.2025.          
          
Головуючий суддя:                                                                                    Є.В. Чаку

          Судді:                                                                        Є.О.Сорочко

                                                                                                          А.Ю.Коротких