Номер провадження: 22-ц/813/4543/25 
Справа № 522/1099/25
Головуючий у першій інстанції Павлик І.А.
Доповідач Лозко Ю. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.06.2025 року                                                                 м. Одеса 
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого - Лозко Ю.П.,
суддів: Карташова О.Ю., Кострицького В.В.,
за участю секретаря судового засідання – Пересипка Д.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження
апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 25 лютого 2025 року
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України та Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:
22 січня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним вище позовом у якому просив:
-встановити, що дії Пенсійного фонду України, які під час повернення простроченої заборгованості за рішенням суду виконуються за відсутності нарахування інфляційних витрат на суму боргу – не виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому є неправомірними;
-зобов`язати Пенсійний фонд України виконати станом на 01 січня 2025 року перерахунок визнаної ним (станом на 01 вересня 2021 року) заборгованості по справі №420/13247/20 у розмірі 417241,96 грн, з урахуванням трьох відсотків річних у розмірі 41735,62 грн та інфляційних нарахувань у розмірі 225290,07 грн;
-зобов`язати Пенсійний фонд України надати до суду звіт виконання судового рішення.
Позовна заява обґрунтована тим, що позивач є військовим пенсіонером та отримує пенсію за вислугою років, яка призначена та виплачується відповідно до вимог Закону України №2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Одеській області.
16 вересня 2024 року позивач звернувся до відповідача із заявою про оформлення акту звірки заборгованості у зв`язку з чим отримав лист від Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, датований 11 жовтня 2024 року, згідно з яким загальна сума нарахованої доплати пенсії за рішенням Одеського окружного адміністративного суду складає 719884,83 грн, яка складається з 13576,42 грн – справа №420/2982/19; 417241,96 грн – справа №420/13247/20; 44800,64 грн – справа №420/11900/22; 244265,24 грн – справа №420/2467/24. 
Вказана вище заборгованість виникла з вини посадових осіб Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області під час виконання ними помилкового перерахунку пенсії за рішенням суду.
Перерахунок пенсії за рішенням суду у справі №420/13247/20 було виконано з порушенням ст. 370 КАС України, тобто у спосіб, який не встановлювався судом.
Неможливість виконання органом пенсійного фонду грошового зобов`язання через тимчасову відсутність коштів не звільняє його від цивільно-правової відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК України.
Не зважаючи на загальний розмір заборгованості відповідача, що становить 706308,41 грн, позивач акцентував увагу не необхідності дослідження судом тільки питання перерахунку заборгованості (відповідно до положення ч.2 ст. 625 ЦК України), яка виникла за результатами виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 січня 2021 року по справі №420/13247/20 у розмірі 417241,96 грн.
Отримавши від Пенсійного фонду Українивідповідь, датовану 19 грудня 2024 року, щодо відсутності правових підстав для нарахування компенсації, позивач звернувся до суду. 
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 25 лютого 2025 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 . Роз`яснено ОСОБА_1 , що розгляд його вимог віднесено до юрисдикції адміністративного суду. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 25 лютого 2025 року і направати справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
За доводами апеляційної скарги суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що розгляд та вирішення цієї справи належить здійснювати у порядку адміністративного, а не цивільного судочинства, оскільки судом не враховано характер спірних правовідносин, які є цивільно-правовими, а не публічно-правовими. 
Предметом позову є вимоги, які відображають майновий інтерес, а саме повернення заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції та 3-х відсотків річних за весь час прострочення, та не стосуються оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень щодо обчислення, перерахунку, здійснення чи одержання пенсійних виплат. 
Приймаючи оскаржувану постанову, усупереч ст. 263 ЦПК України, місцевий суд не врахував правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі №750/7865/18, від 27 березня 2019 року у справі №286/3516/16-ц, від 03 квітня 2019 року у справі №808/1346/18.
На вказану апеляційну скаргу Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області подало відзив у якому посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги. 
Скаржник ОСОБА_1 подав відповідь на відзив Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в якому наголошує, що справа має розглядатися саме в порядку цивільного, а не адміністративного судочинства. 
В судовому засіданні скаржник ОСОБА_1 підтримав вимоги апеляційної скарги, надав пояснення за доводами скарги. 
Представник Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, будучи належним чином повідомленим чином про дату, час і місце розгляду справи у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, що відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення скаржника за доводами апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувана ухвала суду відповідає, виходячи з такого.
З матеріалів справи убачається, що 02 березня 2021 року Одеський окружний адміністративний суд видав виконавчий лист №420/13247/20 про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з 01 квітня 2019 року на підставі довідки ІНФОРМАЦІЯ_1 від 01 грудня 2020 року №ЮО108079 про розмір грошового забезпечення, з урахування раніше здійснених виплат (а.с. 11).
16 вересня 2024 року ОСОБА_1 подав до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області заяву про оформлення акту звірки заборгованості станом 01 вересня 2024 року (а.с. 7-8).
З листа Управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №28032-25511/А-02/8-1500/24 від 11 жовтня 2024 року убачається, що станом на 11 жовтня 2024 року за рахунок виділеного Пенсійним фондом України фінансування Головним управлінням здійснено погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням суду з датою надання рішеннями законної сили по 20 вересня 2020 року включно. Інформація про виконання рішень по справа №420/2982/19, №420/13247/20, №420/11900/22 та №420/2467/24 Головним управлінням внесена до реєстру судових рішень. Таким чином покладені судом зобов`язання виконані в повному обсязі, в порядку, встановленому чинним законодавством та в межах повноважень, покладених на Головне управління. Виплата нарахованої доплати пенсії за рішеннями суду від 22 липня 2020 року по справі №420/2982/19 в сумі 13576,42 грн, від 18 січня 2021 року по справі №420/13247/20 в сумі 417241, 96 грн, від 31 жовтня 2022 року по справі №420/11900/22 в сумі 44800,64 грн та від 13 травня 2024 року по справі №420/2467/24 в сумі 244265,81 грн буде здійснена після виділення відповідних коштів на погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду з Державного бюджету України (а.с. 9-10).
У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Пенсійного фонду України із заявою про надання роз`яснень у якій просив надати йому зрозумілу відповідь на питання про те чи повинен Пенсійний фонд України сплатити підтверджену суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 проценти річних від простроченої суми (а.с. 14-16).
На вказану вище заяву, Департамент пенсійного забезпечення, страхових виплат, соціальних послуг, житлових субсидій та пільг Пенсійного Фонду України надав відповідь у формі листа №52784-60616/А-03/8-2800/24 від 19 грудня 2024 року у якій зазначив, що заборгованість, визначена на виконання рішень судів, ухвалених на користь позивача, обліковується у його електронній пенсійній справі та буде виплачена у межах бюджетних асигнувань, виділених на цю мету. Враховуючи, що доплата пенсії на виконання рішень судів, ухвалених на користь позивача, підлягає виплаті в межах затверджених бюджетних призначень для здійснення відповідних виплат, підстав для нарахування компенсації відсутні (а.с. 17-18).
Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції урахувавши предмет та підстави позову, дійшов висновку, що справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, оскільки має вирішуватися судами у порядку адміністративної юрисдикції.
З такими висновками суду першої інстанції, колегія суддів погоджується, з огляду на таке.
За змістом частини третьої статті 11 та частини першої статті 13 ЦК України цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.
У частині першій статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору разом із сумою основного боргу суму інфляційних втрат як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та 3 % річних від простроченої суми.
Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
За вимогами частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.
Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.
Для вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення складу учасників справи. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. При визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ суди повинні виходити із прав та/або інтересів, за захистом яких звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, їх змісту та правової природи
Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватно-правовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних особистих прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є зазвичай фізична особа (стаття 19 ЦПК України).
Натомість публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих правовідносин з їх специфічними суб`єктами та їх підпорядкованістю.
Юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають, зокрема, у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій; на публічно-правові спори, у тому числі на спори фізичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності (частина перша, пункт 1 частини другої статті 19 КАС України).
Тому загальними критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути і пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Подібні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19), від 22 вересня 2020 року у справі № 918/631/19 (провадження № 12-42гс20).
Відповідно до пункту 1 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 2014 року № 280, Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.
У пункті 7 частини першої статті 4 КАС України визначено, що суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 263 КАС України справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Таким чином, на правовідносини з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат поширюється юрисдикція адміністративних судів.
Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 28 травня 2021 року у справі № 638/1620/20 (провадження № 61-3182св21).
Зміст поняття «публічно-владні управлінські функції» полягає в наявності у суб`єкта суспільно необхідних для невизначеного або певного кола осіб повноважень застосовувати надану йому владу, за допомогою якої впливати на розвиток правовідносин, а «управлінські функції» - це основні напрямки діяльності органу влади, його посадової чи службової особи або іншого уповноваженого суб`єкта, спрямовані на управління діяльністю підлеглого суб`єкта.
Відтак до справ адміністративної юрисдикції віднесені, зокрема, публічно-правові спори, ознакою яких є не лише спеціальний суб`єктний склад, але і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення та/або спір, який виник між двома чи більше суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у правовідносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний (зобов`язані) виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень тощо.
Подібні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 520/5442/18 (провадження № 14-440цс19), від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (провадження № 14-397цс19).
Отже, визначальною ознакою для правильного визначення юрисдикції спору є характер правовідносин, з яких виник спір: зміст прав та обов`язків його учасників, правовий статус сторін правовідносин та їх матеріально-правове регулювання тощо.
Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 335/5689/20 (провадження № 61-5353св21).
Захист порушених прав та інтересів здійснюється судом за вимогою особи, що вважає своє право порушеним (стаття 124 Конституції України, норми процесуального законодавства).
Захист та/або відновлення будь-якого права судом здійснюється шляхом ухвалення судового рішення як акта правосуддя.
Однак судове рішення, незважаючи на те, що має ознаки нормативності, не породжує жодних правовідносин чи прав та/або обов`язків, а лише шляхом застосування відповідного способу захисту права, визначеного законом або договором, трансформує права та/або зобов`язання учасників правовідносин в іншу, прийнятну для позивача форму.
Зокрема, наявність судового рішення про відновлення прав на грошові суми (соціальні виплати), не нараховані та/або не виплачені як доходи, не змінює правової природи правовідносин учасників цього спору, оскільки за своєю юридичною природою рішення суду не породжує нових прав та/або зобов`язань, а як спосіб захисту порушеного права на їх отримання лише трансформує та/або підтверджує існуючі зобов`язання з їх виплати у спосіб, обраний позивачем.
Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 01 липня 2021 року у справі № 335/6726/20 (провадження № 61-5027св21).
Отже, спори, які виникають у судах у зв`язку з невиконанням суб`єктом владних повноважень своїх функцій (щодо його незаконних дій та/або зобов`язання до виконання таких повноважень), та ухвалення за результатами розгляду цих спорів судових рішень не змінює правову природу та характер правовідносин, які виникли між сторонами, а тому спори щодо порушення своїх зобов`язань суб`єктом владних повноважень, зокрема щодо перерахування, нарахування, виплати грошових сум, у тому числі після судового рішення або на його виконання, повинні розглядатись судами за юрисдикцією, визначеною відповідно до характеру цих правовідносин.
Нарахування інфляційних втрат на суму боргу і три проценти річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.
Подібні висновки висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).
Крім того, у постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19) Велика Палата Верховного Суду, аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України, дійшла висновку, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат і трьох процентів річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги, а поєднання цих вимог у одній справі не є обов`язковим.
Позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат і трьох відсотків річних є похідними від спору про перерахунок та виплату пенсії. Тобто, у цьому випадку такі вимоги пов`язані з вимогою вирішити публічно-правовий спір (див. постанову Верховного Суду від 08 березня 2023 року у справі № 440/85/21 (провадження № К/9901/42640/21).
Ураховуючи те, що спір щодо нарахування, сплати та перерахунку соціальних виплат підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства, спір за позовними вимогами про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних на підставі статті 625 ЦК України підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства.
Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 28 травня 2021 року у справі № 638/1620/20 (провадження № 61-3182св21).
Встановивши, що позивач звернувся до суду з вимогами про визнання неправомірними дій Пенсійного фонду України та зобов`язання останнього здійснити перерахунок пенсії з урахуванням 3% річних та інфляційних витрат на підставі ст. 625 ЦК України у зв`язку з невиконанням рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 січня 2021 року у справі №420/13247/20, яке набрало законної сили, місцевий суд, з висновками якого погоджується колегія суддів, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для відмови у відкритті провадження на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України, оскільки такі вимоги позивача підлягають розгляду за правилами адміністративного, а не цивільного судочинства.
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 24 лютого 2022 року у справі №758/8274/21 (провадження 61-596св22), 14 квітня 2022 року у справі №552/880/21 (провадження № 61-17456св21).
Частиною четвертою статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом безпідставно не застосовано під час вирішення спору правовий висновок, викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі №750/7865/18, від 27 березня 2019 року у справі №286/3516/16-ц, від 03 квітня 2019 року у справі №808/1346/18, колегія суддів до уваги не бере, оскільки у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 (провадження № 14-435цс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.
Отже, враховуючи акцесорний характер визначених статтею 625 ЦК України зобов`язань, спори про відшкодування передбачених вказаною статтею грошових сум, з огляду на їх похідний характер від основного спору, підлягають розгляду за правилами тієї юрисдикції, за правилами якої підлягає розгляду основний спір. 
Зазначені правові висновки узгоджуються з висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 09 лютого 2021 року у справі № 520/17342/18 (провадження № 14-158цс20), від 04 березня 2020 року у справі № 757/63985/16 (провадження № 14-556цс19) та постанові Верховного Суду від 28 травня 2021 року у справі № 638/1620/20 (провадження № 61-3182св21).
Ураховуючи викладене вище, висновки суду першої інстанції відповідають останній правовій позиції Великої Палати Верховного Суду.
Доводи скаржника щодо неправильного застосування судом норм матеріального права, колегія суддів відхиляє, оскільки повно та всебічно встановивши дійсний характер спірних правовідносин, суд дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову банку з вказаних вище підстав.
Інші доводи апеляційної скарги за своїм змістом та суттю є обґрунтуванням позовних вимог, і зводяться до суб`єктивного тлумачення скаржником норм права.
Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає вірними та обґрунтованими висновки суду з якими не погоджується скаржник.
Доказів які б спростували правильні висновки суду скаржником не надано.
Порушень судом норм процесуального права колегією суддів не встановлено.
Отже доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до прийняття незаконного судового рішення.
За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування  оскаржуваної ухвали суду, з мотивів наведених у апеляційній скарзі.
У відповідності ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 25 лютого 2025 року залишити без змін.
Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Головуючий                                                                Ю.П. Лозко

Судді                                                                        О.Ю. Карташов

                                                                               В.В. Кострицький