ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2025 р. 	Справа № 440/5630/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Макаренко Я.М.,
Суддів: Перцової Т.С. ,  Жигилія С.П. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 19.05.2025, головуючий суддя І інстанції: М.В. Довгопол, м. Полтава,  по справі № 440/5630/25
за позовом                 ОСОБА_1  
до                Автозаводського відділу державної виконавчої служби у місті Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції                        
про визнання протиправною та скасування постанови,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся до суду з позовною заявою до Автозаводського відділу державної виконавчої служби у місті Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі – відповідач), в якій просить визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Автозаводського відділу державної виконавчої служби у місті Кременчуці Кременчуцького районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Барта К.О. від 27 березня 2025 року у виконавчому провадженні ВП 77639966 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у сумі 16 000, 00 грн. (з урахуванням постанови про виправлення помилки у процесуальному документі від 27.03.2025 р.).
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 19.05.2025 у задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення процесуального строку звернення до адміністративного суду відмовлено.
Позовну заяву ОСОБА_1 до Автозаводського відділу державної виконавчої служби у місті Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправною та скасування постанови повернуто позивачеві.
Позивач, не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 19 травня 2025 року про повернення позовної заяви у справі № 440/5630/25, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначив, що Постановою державного виконавця Автозаводського відділу державної виконавчої служби у місті Кременчуці Кременчуцького районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Барта К.О. від 10 квітня 2025 року у виконавчому провадженні ВП № 77639966 закрито зазначене виконавче провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з повним фактичним виконанням рішення згідно виконавчого документу. Згідно пункту 2 зазначеної постанови в окремі виконавчі провадження виведені виконавчий збір у розмірі 16 000, 00 грн. та витрати виконавчого провадження. Про вищезазначену постанову ОСОБА_1 дізнався 11 квітня 2025 року. Враховуючи вищевикладене, апелянт вважає, що відлік перебігу 10-тиденного строку звернення до адміністративного суду за захистом права не сплачувати виконавчий збір розпочався саме 11 квітня 2025 року, коли із постанови про закінчення виконавчого провадження у ВП № 77639966 він дізнався, що постанова про стягнення з нього виконавчого збору буде виконуватись, а виконавець не визнає його права не сплачувати виконавчий збір. За наведених обставин, апелянт погоджується з тим, що до Полтавського окружного адміністративного суду із позовом про визнання протиправною та скасування постанови про стягнення виконавчого збору від 27.03.2025 р. він звернувся з пропуском строку звернення, але лише у 3 дні. 
На думку апелянта, належним способом захисту у відповідних правовідносинах, крім вимоги про визнання протиправною та скасування постанови про стягнення виконавчого збору є також вимога про визнання протиправною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору. Про такі обставини апелянт зазначав у своєму позові, повідомивши, що станом на день подання позову йому не відомо про винесення виконавцем такої постанови про відкриття нового виконавчого провадження, але позивач зазначав, що ним буде заявлено таку вимогу після отримання відповідних відомостей. Вже після подання позовної заяви апелянту стало відомо про те, що постановою від 14 квітня 2025 року державним виконавцем Автозаводського відділу державної виконавчої служби у місті Кременчуці Кременчуцького районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відкрито виконавче провадження ВП № 77811483 з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору від 27.03.2025 р. В разі відкриття провадження у даній справі № 440/5630/25 позивач мав намір змінити предмет позову, доповнивши свої вимоги вимогою про визнання протиправною та скасування постанови від 14.04.2025 р. про відкриття виконавчого провадження ВП № 77811483.
Відповідач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.
Беручи до уваги відсутність клопотань від учасників справи про розгляд справи за їх участю, враховуючи, що за наявними у справі матеріалами її може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів та з огляду на відсутність необхідності розглядати справу у судовому засіданні, керуючись приписами ст.311 КАС України, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч.1  ст.308 КАС України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в її межах, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення норм процесуального права, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Судом встановлено, що ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 30.04.2025 позовну заяву ОСОБА_1 до Автозаводського відділу державної виконавчої служби у місті Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправною та скасування постанови залишено без руху. Зазначено, що недоліки необхідно усунути шляхом надання до Полтавського окружного адміністративного суду: заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду та доказів поважності причин його пропуску.
12.05.2025 позивачем направлено до суду заяву про поновлення процесуального строку звернення до адміністративного суду.
Вказана заява вмотивована тим, що, дізнавшись про факт винесення постанови про стягнення з позивача виконавчого збору за умови, коли судове рішення було добровільно виконане ним до відкриття виконавчого провадження, позивач вживав активних дій з оскарження рішення державного виконавця. Так, 08 квітня 2025 року та 14 квітня 2025 року позивач, від імені якого діяла представник, в порядку цивільного судочинства на підставі статті 447-1 ЦПК України оскаржував постанову державного виконавця від 27.03.2025 про стягнення виконавчого збору, постанову державного виконавця від 10.04.2025 року про закінчення виконавчого провадження. Адміністративний позов до Полтавського окружного адміністративного суду був поданий позивачем 24 квітня 2025 року, тобто з незначним пропуском строку за умови вжиття ним активних дій зі звернення за вирішенням спору в порядку цивільного судочинства. Також в обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зазначав про істотність порушення його прав оскаржуваною постановою.
Повертаючи позов, суд першої інстанції зазначив, суд першої інстанції виходив з пропуску позивачем десятиденного строку для звернення до суду та відсутності поважних причин такого пропуску. Судом зазначено, що вжиття позивачем дій щодо оскарження постанови про стягнення виконавчого збору у порядку цивільного судочинства не може бути визнане поважною причиною пропуску строку звернення до адміністративного суду, оскільки, маючи можливість ознайомитись із ухвалою Автозаводського районного суду міста Кременчука від 09.04.2025 по справі №524/1010/23 про відмову у відкритті провадженні за скаргою на постанову про стягнення виконавчого збору, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом із значним зволіканням, подавши позов після спливу десятиденного строку після того, як дізнався (повинен був дізнатися) про те, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, натомість належить до юрисдикції адміністративного суду.
Суд зазначає, що будь-яких обставин, які об`єктивно перешкоджали зверненню до адміністративного суду без зайвих зволікань, позивачем не наведено.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Так, приписами частини першої  статті 118 КАС України  визначено, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом. Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.
Відповідно до частини першої  статті 120 КАС України  перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Частиною першою  статті 122 КАС України  передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця встановлені  статтею 287 КАС України.
Відповідно до частини 2  статті 287 КАС України  позовну заяву може бути подано до суду: 1) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів; 2) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.
Строк звернення до адміністративного суду  це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
День, коли особа дізналася про порушення свого права  це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є, зокрема, умови, за яких вона мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав. У той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.
Не звернення до суду з адміністративним позовом за захистом свої прав через неналежне використання своїх процесуальних прав не є поважною причиною пропуску строку.
Право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів.
Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності у публічно-правових відносинах.
Аналогічні висновки приведено Верховним Судом у постанові від 05 жовтня 2023 року (справа № 480/3895/22).
З матеріалів справи встановлено, що в обґрунтування заяви про поновлення строку звернення до суду з позовною заявою позивач зазначає, що про постанову від 27.03.2025 йому стало відомо 29.03.2025, отже десятиденний строк звернення до суду сплив 08.04.2025 року. 
Разом з тим, позивач звернувся до суду з позовом у цій справі лише 24.04.2025 (дата формування позовної заяви в підсистемі "Електронний суд"), тобто з пропуском десятиденного строку на звернення до суду, встановленого статтею 287 Кодексу адміністративного судочинства України.
Однак, матеріали справи свідчать про вжиття позивачем дій щодо оскарження постанови про стягнення виконавчого збору у порядку цивільного судочинства.
Так, з матеріалів справи встановлено, що 8 квітня 2025 року, тобто в межах встановленого законом строку, позивач звернувся до суду, в порядку цивільного судочинства, зі скаргою на постанови державного виконавця Автозаводського ВДВС у місті Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про стягнення виконавчих зборів. 
Ухвалою Автозаводського районного суду міста Кременчука від 09.04.2025 по справі №524/1010/23 відмовлено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у відкритті провадження за скаргою на постанови державного виконавця Автозаводського ВДВС у місті Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про стягнення виконавчих зборів, оскільки скарга не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. 
Вказана ухвала набрала законної сили 09.04.2025 та загальний доступ до неї у Реєстрі надано 11.04.2025.
Отже, представнику позивача мав бути обізнаний про ухвалу Автозаводського районного суду міста Кременчука ще 11.04.2025 року.
Між тим, станом на 11.04.2025 року строки, визначені законодавством для звернення до суду з позовом про скасування постанови державного виконавця вже сплили, оскільки позивач дізнався про порушення свого права ще 29.03.2025, тому помилковими є висновки суду першої інстанції, що десятиденний строк звернення до суду почав обчислюватися з моменту, коли представник позивача дізнався про відмову у відкритті провадження у справі. 
В даному випадку визначальним є встановлення факту, чи допустив позивач зволікання при повторному зверненні до суду з позовом.
При цьому, повторно позивач звернувся до суду з позовом 24.04.2025 року, тобто через 13 днів з моменту, коли він дізнався про відмову у відкритті провадження за первісним позовом. 
З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що в даному випадку апелянт не допустив необ`єктивного зволікання з поданням позовної заяви після відмови у відкритті провадження в порядку цивільного судочинства. 
Враховуючи, що вперше позивач звернувся до суду з позовом з дотриманням строку звернення встановленого законом, то в діях позивача відсутня триваюча пасивна поведінка, яка призвела до пропущення строку, оскільки обставина справи підтверджено факт вчинення невідкладних дій після отримання необхідної інформації (документів), а саме ухвали Автозаводського районного суду міста Кременчука від 09.04.2025 по справі №524/1010/23, а тому колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про пропуск позивачем без поважних причин строку звернення до суду, визначеного ст. 287 КАС України, є передчасним.
Відповідно до вимог ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Так, у справі «Bellet v. France», Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року та в рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступ до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Отже, з урахуванням наведеного, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
Право на захист у суді своїх прав і свобод є конституційною гарантією, яка забезпечується реальною можливістю усякій заінтересованій особі звернутися до суду у встановленому законом порядку про захист прав, свобод та інтересів та можливістю обирати спосіб захисту, використовуючи при цьому всі дозволені законодавством інструменти та засоби.
Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для повернення позовної заяви відповідно до ч.2 ст.123 КАС України.
Колегія суддів зазначає про помилковий висновок суду першої інстанції про наявність підстав для повернення позовної заяви, тому ухвала Полтавського окружного адміністративного суду від 19 травня 2025 року є передчасною та підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Відповідно до статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
Керуючись ст.ст. 311, 315, 320, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Ухвалу  Полтавського окружного адміністративного суду від 19.05.2025 по справі № 440/5630/25 - скасувати.
Справу за позовом ОСОБА_1 до Автозаводського відділу державної виконавчої служби у місті Кременчуці Кременчуцького району Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправною та скасування постанови направити до Полтавського окружного адміністративного суду для продовження розгляду . 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		Я.М. Макаренко 	
Судді	   	Т.С. Перцова    С.П. Жигилій