КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 752/8716/25                                                                       Головуючий в суді І інстанції Токман Ю.Ф.
Провадження № 33/824/3345/2025                                                     Головуючий у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
07 липня 2025 року Київський апеляційний суд у складі судді Голуб С.А., за участю особи, яка притягається до адміністративної відповідальності - ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві матеріали справи про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Голосіївського районного суду міста Києва від 15 травня 2025 року у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, працюючого старшим державним виконавцем Солом`янського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 15 травня 2025 року  ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000,00 грн з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік, а також стягнуто на користь держави судовий збір у розмірі 605,60 грн.
Судом першої інстанції встановлено, що водій ОСОБА_1 21 березня 2025 року о 23:40 год. у м. Києві на вул. Велика Васильківська, керував транспортним засобом «Volkswagen Polo», д.н.з. НОМЕР_2 , у стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан сп`яніння проводився на місці у встановленому законом порядку за допомогою приладу Drager Alcotest. За результатом огляду результат позитивний, 2,37 проміле. Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги п. 2.9 «а» ПДР, відповідальність за що передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову суду першої інстанції в частині позбавлення права керуванням права транспортним засобом строком на 1 рік скасувати, а в іншій частині - залишити без змін.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що постанова суду прийнята з неповним з`ясуванням фактичних обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм матеріального і процесуального права.
Вказує, що 21 березня 2025 року ним було допущено правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП, а саме керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, про що патрульною поліцією складено протокол про адміністративне правопорушення ЕПР1 №278097 від 22 березня 2025 року.
25 березня 2025 року ним добровільно пройдено процедуру лікування алкогольної залежності, а саме введення препарату «Дисульфірам» пролонгованої дії, про що видано довідку лікарняним закладом.
25 квітня 2025 року ним надано пояснення в суді першої інстанції про повне визнання вини і щире розкаяння у вчиненому правопорушенні, а також висловлено прохання не позбавляти його права керування транспортними засобами на підставі наявності пом`якшуючих обставин.
28 квітня 2025 року до матеріалів справи долучено оригінал довідки про проходження противорецедивного лікування алкогольної залежності, а також клопотання його начальника щодо не позбавлення ОСОБА_1 права керування транспортними засобами у зв`язку з службовою необхідністю.
ОСОБА_1 не заперечує факт перебування у стані алкогольного сп`яніння та визнає серйозність вчиненого правопорушення, однак він вжив низку серйозних заходів щодо виправлення своєї поведінки, зокрема, добровільно звернувся за медичною допомогою з метою уникнення вживання алкоголю в майбутньому, що підтверджено відповідними документами, долученими до справи.
Зазначає, що підставами для застосування аналогії зі ст. 69 КК України у даній справі є те, що він: щиро розкаявся та повністю визнав вину у вчиненому правопорушенні; жодного разу не притягувався до адміністративної відповідальності по ст. 130 КУпАП в минулому; прийняв рішення не вживати алкоголь в майбутньому і на підтвердження своїх намірів добровільно пройшов медичне втручання з відмови від вживання алкоголю, що підтверджується відповідною медичною довідкою; не веде аморальний спосіб життя, весь свій професійний шлях працює на посаді державного виконавця у зв`язку з чим, для більш ефективного виконання рішень судів, використовує право керування транспортними засобами, що підтверджується клопотанням начальника органу державної виконавчої служби, долученим до матеріалів справи; незважаючи на низьку зарплату державного виконавця, негайно виконав фінансову відповідальність за скоєне шляхом повної сплати штрафу і судового збору, адже упевненість громадян України у справедливості і неупередженості виконавчої служби неможлива без його особистого прикладу.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції  ОСОБА_1 підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив не позбавляти його права керуванням права транспортним засобом.
Дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 та вивчивши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до таких висновків. 
Згідно із ч. 7 ст. 294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.
Апеляційний суд звертає увагу, що  ОСОБА_1 повністю визнає вину у вчинення адміністративного правопорушення, дії працівників поліції і встановлення стану сп`яніння не оспорює та погоджується з висновками суду першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги стосуються виключно призначеного стягнення в частині позбавлення права керування транспортним засобом, що ґрунтуються на тому, що ОСОБА_1 визнає серйозність вчиненого правопорушення, вжив низку заходів щодо виправлення своєї поведінки - зокрема, добровільно звернувся за медичною допомогою з метою уникнення вживання алкоголю в майбутньому, щиро розкаявся та повністю визнав вину у вчиненому правопорушенні, жодного разу не притягувався до адміністративної відповідальності за ст. 130 КУпАП, не веде аморальний спосіб життя, виконав фінансову відповідальність за скоєне шляхом повної сплати штрафу і судового збору.
Проте такі доводи не можуть бути підставою для зміни чи скасування постанови суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до положень ст. 15 Закону України «Про дорожній рух» право на керування транспортними засобами відповідної категорії підтверджується посвідченням водія транспортного засобу з установленим терміном дії. 
Положенням про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 травня 1993 року № 340, передбачено, що позбавлення водіїв права на керування транспортними засобами здійснюється відповідно до законодавства (п. 20).
Виходячи із системного аналізу зазначених норм, суд вважає, що правова природа стягнення у виді позбавлення права керувати транспортними засобами не зводиться виключно до вилучення посвідчення водія та не вичерпується такою дією, а застосовується на певний період, тривалість якого визначається судом відповідно до санкції відповідної статті глави 10 КУпАП, і полягає у забороні керувати транспортними засобами.
Позбавлення права керувати транспортними засобами має відповідати загальній меті будь-якого стягнення, передбаченій ч. 1 ст. 24 КУпАП. У контексті розглядуваного питання особливої уваги набуває досягнення мети стягнення щодо запобігання вчиненню нових адміністративних правопорушень як особою, що притягнута до адміністративної відповідальності, так і іншими особами, з дотриманням засади справедливості та принципу рівності всіх перед законом.
Так, внаслідок порушення особою, незалежно від наявності чи відсутності у неї посвідчення подія, правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту створюється реальна небезпека для життя і здоров`я інших осіб та спричиняється відповідна шкода, а тому стягнення у виді позбавлення права керувати транспортними засобами є необхідним з метою попередження спричинення такою особою шкоди здоров`ю чи навіть смерті іншим особам через порушення нею правил дорожнього руху в майбутньому, а також для дієвого впливу на сприйняття суспільством, у тому числі іншими водіями.
Принцип рівності всіх перед законом, закріплений у Конституції України, означає, що жодна особа, незалежно від її статусу чи роду діяльності, не може бути звільнена від юридичної відповідальності за вчинені правопорушення. Законодавець не передбачає винятків із обов`язковості застосування санкції, встановленої ч. 1 ст. 130 КУпАП, залежно від професійної належності правопорушника. Можливі незручності чи обмеження у виконанні службових обов`язків є наслідком свідомого порушення водієм вимог законодавства.
При цьому апеляційний суд враховує рішення по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29 червня 2007 року, в якому Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.
У відповідності до ст. 23 КУпАП метою адміністративного стягнення є виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.
За змістом ч. 2 ст. 33 КУпАП при накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, крім випадків накладення стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксованому в автоматичному режимі.
За санкцією ч. 1 ст. 130 КУпАП передбачено адміністративне стягнення у виді штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік, тобто, є безальтернативним видом стягнення, тому в даному випадку суд позбавлений права вибору у застосуванні стягнення, передбаченого санкцією цієї статті, оскільки санкцією не передбачено альтернативного застосування стягнення, тому суд першої інстанції з дотриманням вимог ч. 1 ст. 130, ст.ст. 33 - 35 КУпАП, обґрунтовано застосував до ОСОБА_1 адміністративне стягнення у виді штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами на певний строк. 
Отже, розглядаючи матеріали справи про адміністративне правопорушення, суд першої інстанції з`ясувавши всі обставини у справі відповідно до вимог ст. ст. 251, 280 КУпАП, правильно застосував до правопорушника стягнення в межах санкції, імперативно визначеної ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Висновки, які викладені в постанові суду, відповідають матеріалам справи і фактичним обставинам події, при винесенні постанови судом першої інстанції було вжито заходи для всебічного, повного та об`єктивного дослідження матеріалів справи.
За таких обставин постанова Голосіївського районного суду м. Києва від 15 травня 2025 року відповідає вимогам закону, підстав для її зміни чи скасування апеляційний суд не вбачає, у зв`язку із чим залишає цю постанову без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
На підставі викладеного та керуючись ст. 294 КУпАП, суд
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Голосіївського районного суду міста Києва від 15 травня 2025 року, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Київського
апеляційного суду                                                                        С.А. Голуб