ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 липня 2025 року
м. Харків
справа № 953/7629/23
провадження № 22-ц/818/2412/25
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого –                Пилипчук Н.П.,
суддів –                        Тичкової О.Ю., Яцини В.Б.,
за участю секретаря –        Львової С.А.,
учасники справи:
позивачка –   ОСОБА_1 ,
відповідач – Департамент Державної виконавчої служби відділу примусового виконання рішень Міністерства юстиції України, в особі Міністерства юстиції України,
треті особи – Товариство з обмеженою відповідальністю «Авіста», ОСОБА_2 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника Гуляєва Антона Володимировича, на рішення Київського районного суду м. Харкова від 23 січня 2025 року в складі судді Бородіної Н.М.
в с т а н о в и в:
У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суд з позовом до Департаменту Державної виконавчої служби відділу примусового виконання рішень Міністерства юстиції України, в особі Міністерства юстиції України, треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Авіста», ОСОБА_2 про зняття арешту з нерухомого майна.
Позовна заява мотивована тим, що відповідно до ухвали Київського районного суду м. Харкова від 02 грудня 2021 року у справі № 953/18935/20 було здійснено розподіл майна, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . За вказаним судовим рішенням за нею, серед іншого, визнано право власності на нежитлове приміщення 4-го поверху № 4 загальною площею 268,6 кв м в літ. «А-8» по АДРЕСА_1 та нежитлове приміщення 4-го поверху № 3 загальною площею 4,4 кв м в літ. «А-8» по АДРЕСА_1 .
Зазначила, що при здійсненні державної реєстрації права власності за нею на вказане нерухоме майно їй було відмовлено у зв`язку з наявність діючого обмеження.
Відповідно до постанови державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Думанської А.Л. від 21 березня 2014 року у виконавчому провадженні № 41062207 накладено арешт на майно боржника Товариство з обмеженою відповідальністю «Авіста», зокрема і на вказане нерухоме майно. Таким чином, серед майна боржника Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіста» державним виконавцем здійснено арешт майна, яке належить їй на праві власності на підставі ухвали Київського районного суду м. Харкова від 02 грудня 2021 року у справі № 953/18935/20, що в свою чергу є істотною перешкодою їй у володінні та користуванні ним.
Вказала, що 25 липня 2023 року вона звернулася до відповідача для скасування помилкового арешту, однак 17 серпня 2023 року отримала відповідь, якою повідомлено про те, що на виконанні дійсно перебувало виконавче провадження № 41062207 в межах якого було накладено арешти, а 04 грудня 2017 року винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. Також повідомлено, що всі документи виконавчого провадження знищені у зв`язку з закінченням строків зберігання. Таким чином, зняти арешт в позасудовому порядку немає можливості.
Просила зняти арешт з нерухомого майна: нежитлового приміщення 4-го поверху № 4 площею 268,6 кв м в літ. А-8 по АДРЕСА_1 та нежитлового приміщення 4-го поверху № 3 площею 4,4 кв м у літ. А-8 по АДРЕСА_1 , право власності на яке належить ОСОБА_1 на підставі ухвали Київського районного суду м. Харкова від 02 грудня 2021 року по справі № 953/18935/20, накладений на підставі постанови державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Думанською А.Л. від 21 березня 2014 року у виконавчому провадженні № 41062207.
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 23 січня 2025 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 – відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не надано правової оцінки тому, що майно, на яке було накладено арешт державним виконавцем 21 березня 2014 року у виконавчому провадженні 41062207, було набуте ОСОБА_2 ще 15 травня 2007 року та 17 листопада 2011 року. Судом першої інстанції не враховано факту того, що на час звернення з даним позовом вже існувало рішення суду, яке підтверджувало право власності позивача, і у відповідності до вимог закону мало преюдиційне значення для розгляду даної справи, а тому були відсутні підстави для звернення до суду з позовними вимогами щодо яких вже існувало рішення суду, тобто визнання права власності за позивачем. Помилковим, є твердження суду першої інстанції про те, що позивачем не залучено до участі у справі всіх належних сторін, а саме у якості відповідача ПАТ«АКБ «Базис», оскільки діяльність стягувача ПАТ «АКБ «Базис» припинена у зв`язку з визнанням його банкрутом відповідно до рішення Господарського суду Донецької області від 24 вересня 2020 року у справі №905/1328/17, правонаступників стягувача не визначено. Отже, на час звернення до суду з даними позовними вимогами, стягувач, на користь якого було проведено незаконний арешт, був відсутній взагалі, без наявності його правонаступників, а саме виконавче провадження 41062207 вже закінчено, що відображено у реєстрі автоматизованої системи виконавчого провадження. Щодо боржника ТОВ «АВІСТА», то дана юридична особа була залучена до судової справи, і від неї не надходило заяв про належність їй помилково арештованого майна або інших заперечень, у зв`язку з чим, справа розглядалась з залученням усіх зацікавлених осіб, прав яких могло торкнутись судове провадження та прийняте судом рішення. Також, у даній справі, відсутні особи які б оспорювали право власності позивача, що фактично, є чи не ключовою обставиною звернення з позовом про визнання права власності за особою, а вимоги даної позовної заяви пов`язані саме з помилковим арештом.

25 березня 2025 року за допомогою системи «Електронний суд» Департамент Державної виконавчої служби відділу примусового виконання рішень Міністерства юстиції України, в особі Міністерства юстиції України, подало до суду апеляційної інстанції заяву, в якій вважав рішення суду законним, а апеляційну скаргу необґрунтованою. При цьому зазначило, що скаржниця оминає, що саме рішення державного реєстратора про відмову у державній реєстрації об`єктів нерухомого майна призвели до звернення до суду з позовною заявою про зняття арешту з майна, яке ОСОБА_1 не належать на праві приватної власності. Ухвала суду про розподіл майна (про затвердження мирової угоди) не є документом, підтверджуючим право власності на об`єкти нерухомості. Ухвала суду про затвердження мирової угоди є підставою для реєстрації права власності (пункт 10 частина 1 стаття 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Суд не реєструє право власності. Скаржниця звернулась до суду з позовною заявою про зняття арешту з нерухомого майна, обґрунтовуючи постановою державного реєстратора про відмову в державній реєстрації, право набуття власності ОСОБА_1 у справі № 953/7629/23 не розглядалось, доказів права власності станом на день подання позовної заяви ОСОБА_1 не надала. Наданий в якості доказу договір купівлі продажу нежитлових приміщень від 17.11.2011 № 956587 не є реєстрацією права власності цього майна. Доказів реєстрації зазначеного майна в Державному реєстрі прав не надано, тобто майно, яке є предметом цього договору, можливо знаходиться на праві власності у ТОВ «Авіста». ОСОБА_1 звернулась до державного реєстратора для того, щоб зареєструвати право власності на майно на підставі правоустановчого документа – ухвали суду. Отже, у ОСОБА_1 відсутнє право власності на нежитлове приміщення 4 поверху № 4 площею 268,6 кв.м. в літ А-8 по АДРЕСА_1 та нежитлове приміщення 4 поверху № 3 площею 4,4 кв.м. у літ А-8 по АДРЕСА_1 і у неї не має законних підстав для звернення до суду щодо зняття арешту.

28 березня 2025 року за допомогою системи «Електронний суд» ОСОБА_1 через свого представника подала до суду апеляційної інстанції додаткові пояснення у справі, в яких посилалася на те, що матеріали справи містять судове рішення, яким визнано право власності позивача на відповідні об`єкти нерухомого майна. Відповідачем не спростовано правової позиції позивача, а обставини на які посилається відповідач, зводиться до нівелювання рішення суду про визнання права власності за позивачем.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, рішення суду – змінити.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у задоволенні позовних вимог про зняття арешту слід відмовити у зв`язку з неналежним суб`єктним складом відповідачів, а також у зв`язку із не заявленням вимог про визнання права власності на це майно.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що в провадженні Київського районного суду м. Харкова перебувала цивільна справа №953/18935/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 02 грудня 2021 року затверджена мирова угода між сторонами, відповідно до якої за ОСОБА_1 визнано право власності, в тому числі на:
нежитлове приміщення 4-го поверху № 3 в літ. «А-8» загальною площею 4,4 кв.м., яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , договір купівлі-продажу нежитлових приміщень між ТОВ «Авіста» та ОСОБА_2 , витяг про державну реєстрацію прав № 33109741 від 08.02.2012 року;
нежитлове приміщення 4-го поверху № 4 в літ. «А-8» загальною площею 268,6 кв.м., яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 15.05.2007 року серії НОМЕР_1 .
Ухвала суду набрала законної сили 20 грудня 2021 року (а.с.17-20).
ОСОБА_1 звернулась до державного реєстратора про реєстрацію за нею права власності на зазначене нерухоме майно.
Рішеннями державного реєстратора прав на нерухоме майно ОСОБА_3 . Департаменту реєстрації Харківської міської ради від 24.01.2022 року за №№63006682, 63006293 ОСОБА_1 було відмовлено у державній реєстрації нежитлового приміщення 4-го поверху № 3 в літ. «А-8» загальною площею 4,4 кв м, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 та нежитлового приміщення 4-го поверху № 4 в літ. «А-8» загальною площею 268,6 кв м, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , з підстав наявності обтяження на вказане нерухоме майно за № 14621502 – арешт нерухомого майна (а.с.15,16)
З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 297708590 від 03 лютого 2022 року вбачається, що на нежитлові приміщення 4-го поверху № 2-4, 6, 8-10 загальною площею 326,2 кв м по АДРЕСА_1 накладений арешт на підставі постанови № 41062207 від 21.03.2014 року старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Думанської А.Л. Також, у записі зазначено, що обтяжується майно ТОВ «Авіста» (а.с.33-34).
Постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Думанської А.Л. від 05 грудня 2013 року відкрито виконавче провадження №41062207 на підставі наказу (дублікат) Господарського суду Харківської області № 922/985/13-г виданого 08 травня 2013 року про стягнення з ТОВ «Авіста» на користь ПАТ «АКБ «Базис» заборгованість за кредитним договором в розмірі 18692649,75 грн (а.с.58). 
Постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Думанської А.Л. від 21 березня 2014 року у ВП №41062207 накладено арешт на майно боржника, в тому числі на нежитлові приміщення 4-го поверху № 2-4, 6, 8-10 загальною площею 326,2 кв м по АДРЕСА_1 (а.с.59).
Постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Думанської А.Л. від 04 грудня 2017 року у ВП №41062207 наказ (дублікат) Господарського суду Харківської області № 922/985/13-г виданий 08 травня 2013 року повернуто стягувачу на підставі ч.4 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.60).
Ухвалою Господарського суду Донецької області від 24 вересня 2020 року у справі № 905/1328/17 затверджений звіт ліквідатора та ліквідаційний баланс Публічного акціонерного товариства «АКБ «Базис»; ліквідовано юридичну особу – банкрута Публічне акціонерне товариство «АКБ «Базис»; зобов`язано державного реєстратора провести державну реєстрацію припинення юридичної особи – банкрута Публічного акціонерного товариства «АКБ «Базис» та виключити Публічне акціонерне товариство «АКБ «Базис» з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань; закрито провадження у справі № 905/1328/17 про банкрутство Публічного акціонерного товариства «АКБ «Базис» (а.с.25-29).
За відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, юридичну особу ПАТ «АКБ «Базис» припинено (а.с.24,57).
За відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, юридична особа ТОВ «Авіса» зареєстрована з 05 лютого 2004 року, даних щодо її припинення відсутні (а.с.69).
ОСОБА_1 звернулася до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України із заявою про скасування наявних обтяжень з майна (а.с.30-31).
Відповідно до відповіді Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України № 103381/115711-33-23/20.1 від 04 серпня 2023 року, Доровській О.Є. повідомлено, що на примусовому виконанні у відділі перебувало виконавче провадження № 41062207 з примусового виконання наказу (дублікату) Господарського суду Харківської області № 922/985/13-г виданий 08 травня 2013 року про стягнення з ТОВ «Авіса» на користь ПАТ «АКБ «Базис» заборгованість за кредитним договором № 15/10 від 28 травня 2010 року в розмірі 18 692 649,75 грн. У відповідності до п.4 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» 04 грудня 2017 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу. Зазначено, що надати інформацію та запитувані у заяві документи не являється можливим, у зв`язку із знищенням матеріалів виконавчого провадження. Питання щодо зняття арешту з майна на теперішній час може бути вирішено в судовому порядку (а.с.32).

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).
Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (статті 391 ЦК України).
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша та третя статті 13 ЦПК України).
Диспозитивність - один із принципів цивільного судочинства, на підставі якого учасник справи самостійно вирішує, зокрема, чи оскаржувати судові рішення у касаційному порядку та в яких межах.
У частині першій статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
Відповідно до п.2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення (стаття 3 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV "Про виконавче провадження" (у редакції Закону України від 04 листопада 2010 року № 2677-VI) (далі - Закон про виконавче провадження).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) зазначено, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. При цьому орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.
Таким чином, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів (орган фіскальної служби), банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.
Аналогічний за змістом висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року (провадження № 11-680апп19) та у постановах Верховного Суду від 06 грудня 2021 року у справі № 554/5912/19-ц (провадження № 61-12594св21), від 08 грудня 2022 року у справі № 331/1383/20 (провадження № 61-7109св22).
У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження» (абзац 1 пункту 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна»).
Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У цій справі Верховний Суд враховує, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).
Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).
Відповідач є обов`язковим учасником цивільного процесу, його стороною. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість, саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Крім того, відповідач є тією особою, на яку вказує позивач як на порушника свого права.
Тобто відповідач це особа, яка, на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. При цьому неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі, належному відповідачеві.
Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача (частини перша, друга та третя статті 51 ЦПК України).
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16 (провадження № 14-61цс18)).
Таким чином, пред`явлення позовних вимог до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
Отже, у спірних правовідносинах відповідачем / співвідповідачем у справі має бути боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки вирішення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна.
Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 07 травня 2025 року у справі № 522/21027/20 (провадження № 61-3607св24).
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого частково погоджується й суд апеляційної інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, загалом дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги, за встановлених у цій справі обстави, не підлягають до задоволення, оскільки позивачкою належна для захисту прав позивачки вимога про звільнення майна з-під арешту має бути заявлена до ТОВ «Авіса», оскільки саме воно виступало боржником у виконавчому провадженні, в межах якого було накладено арешт на нерухоме майно. Однак в даній справі в якості відповідача зазначено Департамент Державної виконавчої служби відділу примусового виконання рішень Міністерства юстиції України, в особі Міністерства юстиції України, а вказане товариство перебуває в якості третьої особи.
Що стосується ПАТ «АКБ «Базис», то колегія суддів виходить з того, що оскільки в даному випадку юридичну особу банк припинено без зазначення його правонаступників, належним відповідачем у даній справі має бути лише боржник ТОВ «Авіса».
Врахувавши наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав неналежного суб`єктного складу учасників справи. 
Водночас ОСОБА_1 не позбавлена права на пред`явлення позову до суду до належного відповідача.
Між тим, колегія суддів зазначає, що матеріали справи свідчать про те, що відповідно до ухвали Київського районного суду м. Харкова від 02 грудня 2021 року затверджена мирова угода між сторонами, відповідно до якої за ОСОБА_1 визнано право власності, в тому числі на:
нежитлове приміщення 4-го поверху № 3 в літ. «А-8» загальною площею 4,4 кв.м., яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , договір купівлі-продажу нежитлових приміщень між ТОВ «Авіста» та ОСОБА_2 , витяг про державну реєстрацію прав № 33109741 від 08.02.2012 року;
нежитлове приміщення 4-го поверху № 4 в літ. «А-8» загальною площею 268,6 кв.м., яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 15.05.2007 року серії НОМЕР_1 .
Ухвала суду набрала законної сили 20 грудня 2021 року.
Ураховуючи викладене, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про звільнення майна з-під арешту, накладеного у виконавчому провадженні, у порушення вищевказаних положень закону, не звернув уваги на те, що ОСОБА_1 є власницею спірного нерухомого майна, унаслідок чого нею обґрунтовано заявлено відповідно до положень частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» лише вимогу про звільнення майна з-під арешту. 
У абзаці 2 пункту 8 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» судам роз`яснено, що, якщо позивач є власником спірного майна, то вирішується вимога про зняття арешту з майна.
Суд першої інстанції у порушення зазначених положень закону не врахував, що, оскільки ОСОБА_1 вже є власницею спірного нерухомого майна, тому у цій конкретній справі їй не треба заявляти позовну вимогу про визнання права власності на це нерухоме майно.
Схожий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 207/3013/20 (провадження № 61-14361св24).
Виходячи з наведеного колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову у задоволенні позовних вимог, проте помилився щодо мотивів такої відмови, тому апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції слід змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). 
Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки по суті вимог апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.
Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника Гуляєва Антона Володимировича, – задовольнити частково.
Рішення Київського районного суду м. Харкова від 23 січня 2025 року – змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий                                                                Н.П. Пилипчук

Судді                                                                        О.Ю. Тичкова

       В.Б. Яцина