П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

25 червня 2025 р.	м. Одеса	Справа № 420/38042/24	

Перша інстанція: суддя Скупінська О.В.,
повний текст судового рішення
складено 18.03.2025, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого           судді                     -            Джабурії О.В.
суддів                                          -            Вербицької Н. В.
                                                  -           Кравченка К.В.

розглянувши, в порядку письмового провадження, адміністративну справу за апеляційною скаргою Національної академії Національної гвардії України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 березня 2025 року у справі за адміністративним позовом Національної академії Національної гвардії України до ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості з відшкодування фактичних видатків

ПОЗОВНІ ВИМОГИ ТА
НАСЛІДКИ ВИРІШЕННЯ ПОЗОВУ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

07 грудня 2024 року, Національна академія Національної гвардії України, через підсистему «Електронний суд», звернулась до суду першої інстанції з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила стягнути суму заборгованості з відшкодування фактичних видатків, пов`язаних з утриманням ОСОБА_1 в Національній академії Національної гвардії України у період з 12.08.2023 по 22.11.2024 у розмірі 485 124,14 грн.
Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що, згідно з вимогами частини десятої статті 25 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у відповідача наявний обов`язок відшкодувати витрати з його утриманням у Національній академії Національної гвардії України внаслідок дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання, відповідно до Порядку відшкодування курсантами та особами офіцерського складу витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.07.2006 №964 (далі – Порядок №964).
29.11.2024 на адресу ОСОБА_1 була направлена претензія від 28.11.2024 №84/1-968 про стягнення суми витрат, пов`язаних з утриманням у закладі вищої освіти у розмірі 485 124,14 грн, в якій вимагалося сплатити вказану суму на користь Національної академії Національної гвардії України протягом 10 днів з дня отримання цієї претензії.
Однак, добровільно відповідач не відшкодував вказані витрати, що зумовило звернення до суду.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 18 березня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції погодився з доводами позивача про те, що за умовами укладеного контракту, відповідач зобов`язався відшкодувати витрати, пов`язані з його утриманням у навчальному закладі, в якому проходить військову службу (навчання), у разі дострокового розірвання контракту у тому числі через небажання продовжувати навчання.
Отже, у даному випадку, суд першої інстанції вважав, що у відповідача виник обов`язок відшкодувати витрати пов`язані з його утриманням у вищому навчальному закладі.
Разом з тим, суд першої інстанції, проаналізувавши вимоги частини 10 статті 25 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та пункт 7 Порядку №964, дійшов висновку, що право на звернення до суду у позивача у цій справі може виникнути лише у випадку відмови відповідача добровільно відшкодувати витрати та може бути реалізоване протягом одного місяця з дня такої відмови.
Отже, суд першої інстанції, з посиланням на усталену практику Верховного Суду, вважав, що правильне вирішення спору у цій справі залежить від того, чи ознайомлено відповідача із розрахунком витрат, пов`язаних з його утриманням у вищому навчальному закладі та чи запропоновано йому добровільно відшкодувати такі витрати.
Водночас, претензія від 28.11.2024 про добровільне відшкодування витрат протягом 10 днів з дня її отримання була вручена ОСОБА_1 12.12.2024, а тому перебіг строку на реалізацію права на звернення закладу вищої освіти до суду з відповідним позовом розпочинається з наступного дня, після закінчення строку встановленого для добровільного відшкодування витрат.
Однак, позивач звернувся до суду з позовною заявою 07.12.2024, що свідчить про передчасність заявленого позову.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, Національна академія Національної гвардії України подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Обґрунтовуючи подану апеляційну скаргу, апелянт зазначає наступні підстави.
По-перше, скаржник указує, що контракт укладений 12.08.2023 між ОСОБА_1 та Міністерством внутрішніх справ України, в особі начальника Національної академії Національної гвардії України містив зобов`язання відшкодувати МВС України витрати, пов`язані з утриманням у вищому військовому навчальному закладі, в якому проходить військову службу (навчання), в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання, або недисциплінованість чи відмови від подальшого проходження військової служби після закінчення вищого навчального закладу, військового навчального підрозділу закладу вищої освіти у випадках, визначених частиною десятою статті 25 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
По-друге, ОСОБА_1 , будучи обізнаним про необхідність відшкодування витрат на утримання у вищому військовому навчальному закладі, підписав Порядок відшкодування курсантами та особами офіцерського складу витрат, пов`язаних з їх утриманням у закладах вищої освіти від 11.11.2024, розрахунки фактичних видатків та заяву-зобов`язання від 22.11.2024, які підтверджують ознайомлення відповідача з розміром, підставами та порядком відшкодування витрат, а також про те, що у разі відмови від добровільного відшкодування зазначених витрат, буде здійснено примусове стягнення зазначеної заборгованості в судовому порядку.
По-третє, скаржник вважає, що надсилання претензії відповідачу це є правом Національної академії Національної гвардії України, а не обов`язком.
По-четверте, скаржник звертає увагу на місячний строк для звернення до суду у даній категорії справ щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби. Тобто, позивач враховував це при зверненні до суду з даним позовом.
По-п`яте, до прийняття рішення судом першої інстанції, а саме: до 18.03.2025 – ОСОБА_1 сплачувати борг на користь Академії не почав.
Отже, скаржник підсумовує, якщо слідувати логікою суду першої інстанції, то Національна академія Національної гвардії України мала сидіти чекати особистої відмови відповідача, на його бездіяльність не реагувати та пропустити строк звернення до суду.

Відповідач не скористався правом подання відзиву на апеляцію.

Відповідно до частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Враховуючи, що апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції, відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України, розглянув справу в порядку письмового провадження.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

КОЛЕГІЯ СУДДІВ ВСТАНОВИЛА

Відповідно до витягу з наказу начальника Національної академії Національної гвардії України (по стройовій частині) від 12.08.2023 №236 (а.с.17), наказано зарахувати в списки перемінного складу та на всі види забезпечення, призначити на посаду курсанта та вважати таким, що уклав контракт про проходження військової служби (навчання) у національній гвардії України строком на період навчання з 12.08.2023 особу, яка зарахована на денну форму навчання на здобуття ступеня вищої освіти бакалавра тактичного рівня підготовки за спеціальністю 251 «Державна безпека», освітня програма «Службово-бойова діяльність підрозділів НГУ із забезпечення державної безпеки» солдата ОСОБА_1 . Підстава: протокол засідання приймальної комісії від 04.08.2022 №29, наказ начальника Академії від 12.08.2023 №440.
Між Міністерством внутрішніх справ України, в особі начальника Національної академії Національної гвардії України та старшим солдатом ОСОБА_1 укладено контракт від 12.08.2023 (а.с.55-56) про проходження військової служби (навчання) у Національній академії Національної гвардії України, відповідно до якого ОСОБА_1 зобов`язувався, окрім іншого, проходити військову службу (навчання) протягом строку дії контракту (час навчання у вищому військовому навчальному закладі) та відшкодувати Міністерству внутрішніх справ України витрата, пов`язані з утриманням в Академії, в якій проходить військову службу (навчання) в разі дострокового розірвання контракту у тому числі через небажання продовжувати навчання.
11.11.2024 ОСОБА_1 звернувся із рапортом про відрахування його з навчального закладу через небажання продовжувати навчання (за власним бажанням) (а.с.42).
Відповідно до наказу начальника Національної академії Національної гвардії України (по стройовій частині) від 22.11.2024 №878 (а.с.40), наказано ввести в дію рішення засідання вченої ради Академії від 22.11.2024 №12 (а.с.61).
Відповідно до витягу з наказу начальника Національної академії Національної гвардії України від 22.11.2024 №363 с/ч (а.с.59-60) та наказу начальника Національної академії Національної гвардії України (по особовому складу) від 22.11.2024 №27 о/с (а.с.45) наказано достроково припинити (розірвати) контракт про проходження військової служби (навчання) через небажання продовжувати навчання (за власним бажанням), відрахувати з навчання та вважати таким, що проходить військову службу за призовом, під час мобілізації, на особливий період солдата ОСОБА_1 .

Матеріали справи містять заяву-зобов`язання від 22.11.2024 (а.с.25-26), відповідно до якої ОСОБА_1 проходив військову службу (навчання) у Національній академії Національної гвардії України з 12.08.2023. Підстава відрахування: небажання продовжувати навчання.
У вказаній заяві-зобов`язанні ОСОБА_1 22.11.2024 вказує, що із зведеним розрахунком фактичних видатків державного бюджету на утримання у вищому військовому навчальному закладі у розмірі 485 124,14 грн ознайомлений та згоден. Зобов`язується добровільно відшкодувати витрати, пов`язані з утриманням у Національній академії національної гвардії України під час проходження військової служби (навчання) у розмірі 485 124,14 грн.
Також, матеріали справи містять розрахунки фактичних видатків державного бюджету на утримання у вищому військовому навчальному закладі ОСОБА_1 у розмірі 485 324,14 грн (а.с.43-44, 52-54, 57-58, 62).
28.11.2024 Національною академією Національної гвардії України на адресу ОСОБА_1 складено претензію №84/1-968 (а.с.48-51) про стягнення суми витрат, пов`язаних з утриманням у закладі вищої освіти, відповідно до якої вимагалось протягом 10 днів з дня отримання цієї претензії сплатити заборгованість вартості витрат, пов`язаних з утриманням у закладі вищої освіти у сумі 485 124,14 грн.
Посилаючись на те, що витрати не відшкодовані, 07.12.2024 Національна академія Національної гвардії України звернулась до суду з даним позовом.
Копія даної претензії отримана ОСОБА_1 12.12.2024, про що міститься його особистий підпис у рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення (а.с.122).
Вирішуючи дану справу в апеляційному провадженні, колегія суддів приходить до наступних висновків.

ЗАСТОСУВАННЯ НОРМ ПРАВА

Вимогами ч.1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до вимог ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційна, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.
За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації та порядку діяльності Національної гвардії України, її загальну структуру, функції та повноваження визначені Законом України «Про національну гвардію України» від 13.03.2014 №876-VII (далі – Закон №876-VII).
Відповідно до статті 1 Закону №876-VII Національна гвардія України є військовим формуванням з правоохоронними функціями, що входить до системи Міністерства внутрішніх справ України і призначено для виконання завдань із захисту та охорони життя, прав, свобод і законних інтересів громадян, суспільства і держави від кримінальних та інших протиправних посягань, охорони громадської безпеки і порядку та забезпечення громадської безпеки, а також у взаємодії з правоохоронними органами - із забезпечення державної безпеки і захисту державного кордону, припинення терористичної діяльності, діяльності незаконних воєнізованих або збройних формувань (груп), терористичних організацій, організованих груп та злочинних організацій.
Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 5 Закону №876-VII до складу Національної гвардії України входять: з`єднання, військові частини, вищі військові навчальні заклади, навчальні військові частини (центри), бази, заклади охорони здоров`я та установи, що не входять до складу оперативно-територіальних об`єднань Національної гвардії України.
Організаційно Національна гвардія України складається з органів військового управління (головного органу військового управління Національної гвардії України та органів військового управління оперативно-територіальних об`єднань Національної гвардії України), з`єднань, військових частин (підрозділів), вищих військових навчальних закладів, навчальних військових частин (центрів), баз, закладів охорони здоров`я та установ (ч.2 ст.5 Закону №876-VII).
Відповідно до пунктів 3, 6 розділу І, пункту 1 розділу VІІІІ Статуту Національна академія Національної гвардії України є вищим військовим навчальним закладом, державної форми власності, підпорядкованим Головному управлінню Національної гвардії України та знаходиться у сфері управління МВС України.
Основною метою діяльності Інституту є освітня діяльність, спрямована на підготовку курсантів (слухачів), ад`юнктів, докторантів для подальшого проходження військової служби на посадах офіцерського складу у Національній гвардії України за державним замовленням.
Фінансування Інституту здійснюється за рахунок коштів загального та спеціального фонду державного бюджету.
Відтак, курсанти, які навчаються в Національній академії Національної гвардії України перебувають на повному державному забезпеченні.
Суспільні відносини з приводу проходження громадянами України військової служби, у тому числі і під час навчання у вищих військових навчальних закладах, врегульовані Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі – Закон №2232-XII).
Відповідно до положень частини 6 статті 2 Закону №2232-XII до видів військової служби належить, зокрема, військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів).
Згідно з пунктом 3 частини 1, частини 3 статті 24 Закону №2232-XII початком проходження військової служби вважається день призначення на посаду курсанта вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу-для громадян, які не проходили військову службу, та військовозобов`язаних.
Закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Частиною 1 статті 25 Закону №2232-XII визначено, що підготовка громадян України для проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу проводиться у вищих військових навчальних закладах та військових навчальних підрозділах вищих навчальних закладів. У них здійснюється навчання курсантів, слухачів, студентів, ад`юнктів і докторантів.
Згідно з частиною 5 статті 25 Закону №2232-XII з громадянами України – курсантами вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу закладу вищої освіти укладається контракт про проходження військової служби (навчання) на строки, передбачені абзацом четвертим частини другої статті 23 цього Закону.
Частиною 10 статті 25 Закону №2232-XII установлено, що курсанти в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість, систематичне невиконання умов контракту військовослужбовцем, невиконання освітньої програми (індивідуального навчального плану - за його наявності), в інших випадках, передбачених законом, та в разі відмови від подальшого проходження військової служби на посадах осіб сержантського, старшинського або офіцерського складу після закінчення відповідно закладу фахової передвищої військової освіти, вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу закладу вищої освіти, а також особи офіцерського складу, які звільняються з військової служби протягом п`яти років (десяти років - для осіб офіцерського складу, які оволоділи спеціальностями льотного складу авіації) після закінчення вищого військового навчального закладу або військового навчального підрозділу закладу вищої освіти відповідно до підпунктів "д", "е", "з", "и" пункту 1, підпунктів "д", "е", "ж", "з" пункту 2 та підпункту "в" пункту 3 частини п`ятої статті 26 цього Закону, відшкодовують Міністерству оборони України та іншим центральним органам виконавчої влади, яким підпорядковані ці заклади освіти, витрати, пов`язані з їх утриманням у закладі фахової передвищої військової освіти, вищому військовому навчальному закладі, військовому навчальному підрозділі закладу вищої освіти, відповідно до порядку та умов, встановлених Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється в судовому порядку.
Механізм відшкодування курсантами в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість та в разі відмови від подальшого проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу після закінчення вищого навчального закладу витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищому навчальному закладі визначає Порядок №964.
Відповідно до пункту 3 Порядку №964 відшкодування здійснюється у розмірі фактичних витрат, пов`язаних з: грошовим, продовольчим, речовим, медичним забезпеченням; перевезенням до місця проведення щорічної основної та канікулярної відпустки та у зворотному напрямку; оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв.
Порядок розрахунку витрат установлюється Міноборони разом із Мінфіном, МВС, Управлінням державної охорони, СБУ та Службою зовнішньої розвідки.
Розрахунок фактичних витрат здійснюється закладом вищої освіти згідно з нормами утримання курсантів (п.4 Порядку №964).
Пунктом 6 Порядку №964 визначено, що витрати відшкодовуються у розмірі різниці сум витрат з утримання курсантів і витрат з утримання військовослужбовців строкової служби за відповідною військово-обліковою спеціальністю: курсантами, які навчалися менше встановлених законодавством строків строкової військової служби, - за весь період навчання; курсантами, які навчалися понад встановлені законодавством строки строкової військової служби, - за період навчання, який відповідає строку строкової військової служби.
У разі відмови курсанта або особи офіцерського складу добровільно відшкодувати витрати стягнення їх сум здійснюється у судовому порядку (п.7 Порядку № 964).
На виконання вимог пункту 3 Порядку № 964 наказом Міністерства оборони України, Міністерства фінансів України, Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства транспорту та зв`язку України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Управління державної охорони України, Служби безпеки України від 16.07.2007 №419/831/240/605/537/219/534 затверджено Порядок розрахунку витрат, пов`язаних з утриманням курсантів у вищих навчальних закладах (далі – Порядок №419/831/240/605/537/219/534).
За змістом пункту 2.1. Порядку №419/831/240/605/537/219/534, відшкодування здійснюється в розмірі фактичних витрат, пов`язаних з утриманням курсантів у вищому навчальному закладі (далі – ВНЗ), а саме витрат на: грошове забезпечення; продовольче забезпечення; речове забезпечення; медичне забезпечення; перевезення до місця проведення щорічної основної та канікулярної відпустки та назад; оплату комунальних послуг та спожитих енергоносіїв. Витратами на грошове забезпечення є отримане курсантом щомісячне грошове забезпечення за весь період навчання.
Порядок нарахування витрат, пов`язаних з утриманням курсантів у вищих навчальних закладах залежить від того підпадає курсант під дію пункту 5 чи пункту 6 Порядку № 964.
Відповідно до пункту 2.3 Порядку №419/831/240/605/537/219/534 у разі дострокового розірвання контракту відповідні служби (підрозділи) забезпечення навчального процесу здійснюють остаточний розрахунок фактичних витрат за відповідними видами забезпечення, складають довідки-розрахунки та подають їх до кадрового підрозділу ВНЗ. Період навчання, за який здійснюється відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням, визначається з дня зарахування по день виключення курсанта зі списків особового складу ВНЗ. У наказі про звільнення курсанта сума відшкодування відображається узагальнено та вноситься до книги обліку нестач ВНЗ.
Отже, у разі укладення контракту про проходження військової служби між вищим військовим навчальним закладом, військовим навчальним підрозділом вищого навчального закладу та курсантом та проходження ним військової служби (навчання) на останнього покладаються відповідні обов`язки, передбачені чинним законодавством України та контрактом. В разі дострокового розірвання контракту курсант зобов`язаний відшкодувати витрати, пов`язані з його утриманням у вищому навчальному закладі.
За умовами укладеного між Національною академією Національної гвардії України та ОСОБА_1 контракту, останній зобов`язався відшкодувати витрати, пов`язані з його утриманням у навчальному закладі, в якому проходить військову службу (навчання), у разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або недисциплінованість чи відмову від подальшого проходження військової служби після закінчення вищого військового навчального закладу.
Обставини справи свідчать, що згідно з власноруч підписаного відповідачем контракту про проходження військової служби (навчання), останній добровільно взяв на себе зобов`язання відшкодувати Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов`язані з утриманням у вищому навчальному закладі, в якому проходить військову службу (навчання), в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або недисциплінованість чи відмови від подальшого проходження військової служби після закінчення вищого навчального закладу у випадках, визначених частиною десятою статті 25 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Отже, відповідач був обізнаний щодо наявності у нього обов`язку з відшкодування витрат за навчання у навчальному закладі у разі дострокового розірвання ним контракту.
Водночас, враховуючи приписи частини десятої статті 25 Закону № 2232-XII та пункт 7 Порядку № 964, право на звернення до суду у позивача у цій категорії справ виникає лише у випадку відмови відповідача добровільно відшкодувати витрати та може бути реалізоване протягом одного місяця з дня такої відмови.
Саме із відмовою курсанта добровільно відшкодувати витрати на його утримання у вищому навчальному закладі, законодавцем пов`язано можливість звернення суб`єкта владних повноважень до суду.
Аналогічна правова позиція сформована Верховним Судом у постановах від 30.09.2019 у справі №340/685/19, від 10.10.2019 у справі №140/721/19, від 28.05.2021 у справі №320/7233/19, від 06.04.2023 у справі №400/4280/20, від 23.03.2023 у справі №420/24331/21.
При цьому слід враховувати, що у разі дострокового розірвання контракту, саме вищий навчальний заклад здійснює розрахунок фактичних витрат за видами забезпечення відповідно до правил пунктів 2.1., 2.3 Порядку №419/831/240/605/537/219/534, про що складає відповідні довідки-розрахунки, а також зазначає суму відшкодування у наказі про звільнення курсанта.
Відтак, враховуючи наведене вище нормативне регулювання та праворозуміння, правильне вирішення спору у справі залежить від того, чи було відповідача ознайомлено із розрахунком витрат, пов`язаних з його утриманням у вищому навчальному закладі, здійсненим відповідно до приписів Порядку № 964 та Порядку №419/831/240/605/537/219/534, та запропоновано йому добровільно відшкодувати такі витрати.
Саме з відмовою курсанта добровільно відшкодувати витрати на його утримання у вищому навчальному закладі, законодавцем пов`язано можливість звернення інших центральних органів виконавчої влади, яким підпорядковані відповідні навчальні заклади, із позовом про стягнення такого відшкодування у судовому порядку.
Отож, із цільового тлумачення наведених правових норм слідує, що у вимірі спірних правовідносин позивач був зобов`язаний здійснити розрахунок витрат, пов`язаних з утриманням відповідача у цьому ВНЗ, відобразити узагальнену суму відшкодування у відповідному наказі про звільнення курсанта, а також надати йому час на добровільне відшкодування таких витрат. І лише, у разі відмови відповідача здійснити таке відшкодування у добровільному порядку, з наступного дня після спливу визначеного позивачем строку добровільного відшкодування, останній може звернутися до суду.
Аналогічна правова позиція сформована Верховним Судом у постанові від 06 квітня 2023 року у справі №400/4280/20, яка за правилами частини 5 статті 242 КАС України враховується при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що позивач 29.11.2024 направив на адресу ОСОБА_1 претензію №84/1-968, в якій вимагав протягом 10 днів з дня отримання претензії сплатити на користь Національної академії Національної гвардії України заборгованість вартості витрат, пов`язаних з утриманням у закладі вищої освіти у сумі 485 124,14 грн, з них: грошове забезпечення військовослужбовця 379 971,28 грн; предмети, матеріали, обладнання та інвентар 21868,20 грн; медикаменти та перев`язувальні матеріали 5045,51 грн; продукти харчування 64 739,32 грн; оплата комунальних послуг та спожитих енергоносіїв у розмірі 13 699,83 грн.
Згідно наданого позивачем рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, дана претензія отримана відповідачем 12.12.2024.
Отже, останнім днем строку для добровільного відшкодування витрат є 22.12.2024, водночас до суду позивач звернувся через підсистему «Електронний суд» 07.12.2024, тобто до закінчення наданого строку на добровільне відшкодування витрат.
Верховний Суд неодноразово, вирішуючи питання обчислення строків звернення до суду із позовною заявою про стягнення витрат, пов`язаних з утриманням у вищому навчальному закладі, доходив висновку, що строк звернення до суду з позовом про проходження публічної служби необхідно обчислювати з наступного дня після закінчення строку для добровільного відшкодування витрат.
Як зазначалось вище, пунктом 7 Порядку № 964 передбачено, що у разі відмови курсанта або особи офіцерського складу добровільно відшкодувати витрати стягнення їх сум здійснюється у судовому порядку.
За таких обставин, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що право на звернення суб`єкта владних повноважень до суду з даним позовом про стягнення грошових коштів може були реалізоване лише після закінчення десятиденного строку для добровільного відшкодування витрат на навчання.

Таким чином, звернення до суду із цим позовом до закінчення десятиденного строку на добровільне відшкодування відповідачем коштів було передчасним, що вірно встановлено судом першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги не спростовують вказані вище висновки та зводяться до переоцінки доказів, які наявні в матеріалах справи.
Також, доводи апеляції викладені скаржником без урахування усталеної практики Верховного Суду у цій категорії справ.
Статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Згідно із ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.
Згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.
Відповідно до ч.1-3 ст.242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За таких обставин, колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст.2, 7, 8, 9, 10, 73, 74, 77 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що рішення підлягає скасуванню.
Відповідно до вимог ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. 
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 308; 311; 315; 316; 321; 322; 325 КАС України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Національної академії Національної гвардії України – залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 березня 2025 року – без змін.
          Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення з підстав, передбачених статтею 328 КАС України.

Суддя-доповідач 		О.В. Джабурія	
Судді	  	Н.В. Вербицька    К.В. Кравченко