КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
15 травня 2025 року
справа № 382/95/24
                                         
провадження № 22-ц/824/2325/2025
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача: Музичко С.Г.,
суддів: Болотова Є.В., Сушко Л.П.
при секретарі: Шереметьєвій М.В.
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство "Укрнафта"
відповідач -  ОСОБА_1 
третя особа - Акціонерне товариство Комерційний Банк "ПриватБанк"
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" - Івахненко Інни Віталіївни на рішення Яготинського районного суду Київської області  від 24 липня 2024 року, постановлено під головуванням судді Нарольського М. М., у справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Укрнафта"  до ОСОБА_1 и, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Акціонерне товариство Комерційний Банк "ПриватБанк", про повернення безпідставно набутих коштів, -
ВСТАНОВИВ:
Публічне акціонерне товариство "Укрнафта" (далі - Товариство) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , відповідно до вимог якого просить стягнути з відповідачки на свою користь 26 226,18 грн, з яких безпідставно одержаних коштів в сумі 18 473,65 грн, а також 6 498,36 грн інфляційних нарахувань та 1 254,17 грн 3% річних.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 16.03.2021 року ОСОБА_1 була прийнята на роботу в Товариство. 24.07.2021 року ОСОБА_1 звільнено з посади за угодою сторін та проведено розрахунок шляхом перерахування 30.09.2021 року грошових коштів в сумі                             18 473,65 грн на рахунок ОСОБА_1 в Акціонерному товаристві Комерційний Банк "ПриватБанк" (балі - Банк). Однак ОСОБА_1 не погодилася з тим, що кошти перераховані саме в цей Банк, і звернулася до суду з позовом про стягнення грошових коштів. Відповідно до постанови Київського апеляційного суду від 01.06.2023 року у справі № 382/214/22 стягнуто з Товариства на користь ОСОБА_1 18 473,65 грн. Вказане рішення було виконано Товариством, виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа                                № 382/214/22, виданого 13.07.2023 Яготинським районним судом Київської області, закінчено. За твердженням позивача, відповідач хоч і не вважав раніше проведений 30.09.2021 позивачем розрахунок належним, однак коштів, які були перераховані на його рахунок в Банк, не повернув. Тому оскільки кошти, перераховані 30.09.2021 в сумі 18 473,65 грн, набуті                       ОСОБА_1 без достатньої правової підстави, не належать до фонду оплати праці, не є заробітною платою та платежами, які прирівнюються до неї, в силу положень ст. 1212 ЦК України підлягають поверненню, позивач просив стягнути їх з відповідача з урахуванням інфляційних нарахувань та відсотків річних.
Рішенням Яготинського районного суду Київської області  від 24 липня 2024 року позов задоволено частково.  
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" 18 473,65 грн безпідставно набутих коштів.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" 2 132,91 грн судового збору.
В іншій частині в позові відмовити.
Не погоджуючись із рішенням суду представник Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" - Івахненко Інна Віталіївна звернулася з апеляційною скаргою, в якій просила рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог скасувати, постановити нове рішення про задоволення позову.
Вимоги обґрунтовані тим, що враховуючи те, що кошти надійшли на рахунок відповідача 30.09.2021 року, підстав для їх отримання у нього (як він вважав) не було, відповідач повинен був відразу повернути ці кошти позивачу. Однак, як було встановлено судом відповідач користувалася грошовими коштами - частково відбулося погашення кредиту, решта знято готівкою. Зазначає, що висновок суду про те, що позивач жодних письмових вимог до відповідача не висував спростовується наявними в матеріалах справи доказами - листом ПАТ «Укрнафта» від 03.02.2022 року.
В судовому засіданні представник позивача Івахненко І.В. апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про місце, дату та час розгляду справи повідомлялися належним чином.
Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано, а в матеріалах справи немає доказів, які свідчили б про наявність достатніх правових підстав для утримання ним помилково перерахованих позивачем грошових коштів, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість вимоги позивача про стягнення з відповідача вказаної суми.
Разом з тим, заявлення до стягнення цих коштів з відповідача з урахуванням інфляційних нарахувань та відсотків річних (розрахованих крім іншого з 01.10.2021 року), суд визнав необґрунтованим та безпідставним, оскільки в межах розгляду справи № 382/214/22 Товариство доводило саме правомірність і підставність їх перерахування і лише не довівши це в межах розгляду цієї справи. Лише в січні 2024 року Товариство звернулося до суду з позовом про повернення безпідставно перерахованих коштів та нараховує на них інфляційні нарахування та відсотки річні. При цьому, Товариство заявило вимогу про повернення грошових коштів вже після того, як Товариство не довело правомірність і підставність перерахування коштів позивачу іншій фінансовій установі (Банку), ніж було обумовлено сторонами в межах розгляду справи № 382/214/22. Після постанови суду у цій справі Товариство жодних письмових вимог до ОСОБА_1 не висувало до моменту пред`явлення позову про повернення грошових коштів, а тому вини відповідача у несвоєчасному поверненні цих коштів не вбачається. За таких обставин, на переконання суду, нарахування інфляційних та відсотків річних є необґрунтованим та безпідставним, а також таким, що не узгоджується із приципами розумності, справедливості, добросовісності. Відтак в задоволенні вимог про стягнення інфляційних та відсотків річних відмовив.
Колегія суддів частково погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Судом встановлено, що 16.03.2021 року ОСОБА_1 була прийнята на роботу в Товариство, а 24.07.2021 року її звільнено з посади за угодою сторін. Товариством 30.09.2021 року перераховано грошові кошти в сумі 18473,65 грн на рахунок ОСОБА_1 в Банку (а. с. 51-52). Відповідно до виписки Банку за період 30.09.2021-05.10.2021 грошові кошти надійшли 30.09.2021 на рахунок відповідачки та частково були зняті.
Після цього, у лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства про стягнення заборгованості в розмірі 27 511,35 грн та відповідно до постанови Київського апеляційного суду від 01.06.2023 року у справі № 382/214/22 стягнуто з Товариства на користь ОСОБА_1 18473,65 грн.
Вказане рішення було виконано Товариством; виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 382/214/22, виданого 13.07.2023 Яготинським районним судом Київської області, закінчено 05.10.2023 (а. с. 14).
У цій справі позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача інфляційних втрат і трьох процентів річних, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України на суму грошових коштів 18 473,65 грн, що були одержані та збережені відповідачем без достатньої правової підстави.
З матеріалів справи вбачається, що позивачем було направлено лист  № 01/01/13/05/04-02/02/315 від 03.02.2022р. на адресу відповідача, у якому заявлено вимогу про повернення коштів у розмірі 18 473,65 грн., що були зараховані 30.09.2021р. на рахунок Відповідача в AT «Комерційний банк «ПРИВАТБАНК».
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За статтею 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
З наведених норм убачається, що особа, яка набула майно (кошти) без достатньої правової підстави (або підстава набуття цього майна (коштів) згодом відпала) зобов`язана повернути набуте майно (кошти) потерпілому.
Означене недоговірне зобов`язання виникає в особи безпосередньо з норми статті 1212 ЦК України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або факту відпадіння підстави набуття цього майна (коштів) згодом. Це зобов`язання виникає в особи з моменту безпідставного отримання нею такого майна (коштів) або з моменту, коли підстава їх отримання відпала.
Обставини безпідставного набуття відповідачем коштів у зазначений сумі були встановлені судовими рішеннями Яготинського районного суду Київської області  від 24 липня 2024 року, у цій частині рішення суду не оскаржується, тому даний факт не підлягають повторному доказуванню.
У даній справі рішенням Яготинського районного суду Київської області  від 24 липня 2024 року встановлено, що грошові кошти в сумі 18 473,65 грн були безпідставно отримані відповідачем 30 вересня 2021 року, внаслідок чого у відповідача виник обов`язок їх повернути згідно з нормами статті 1212 ЦК України.
 Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних на суму боргу відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).
Отже, передбачений частиною другою статті 625 ЦК України обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми виникає виходячи з наявності самого факту прострочення, який у цій справі має місце з моменту безпідставного одержання відповідачем грошових коштів позивача.
Колегія суддів бере до уваги, що про обставини, які б свідчили про прострочення кредитора у зобов`язанні з повернення безпідставно набутих коштів, або про обставини, які б перешкоджали боржнику з незалежних від нього причин виконати обов`язок повернути кошти, у цій справі відповідач не стверджує і судом їх не встановлено.
Зобов`язання повернути безпідставно набуте майно виникає у особи безпосередньо з норми статті 1212 ЦК України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або факту відпадіння підстави набуття цього майна (коштів) згодом. Це зобов`язання не виникає з рішення суду. Судове рішення в цьому випадку є механізмом примусового виконання відповідачем свого обов`язку з повернення безпідставно отриманих коштів, який він не виконує добровільно.
В іншому випадку (за позицією відповідача) без судового рішення зобов`язання з повернення безпідставно отриманих коштів не виникало б узагалі, тобто якби позивач не звернувся до суду, то відповідач не мав би обов`язку повернути йому безпідставно отримані кошти. Такий підхід суперечив би засадам добросовісності, розумності та справедливості зобов`язання, передбаченим у частині третій статті 509 ЦК України.
Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 07 лютого 2024 року по справі № 910/3831/22.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
На підставі викладеного, керуючись ст.374, 376 ЦПК України, суд,
 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" - Івахненко Інни Віталіївни задовольнити.
Рішення Яготинського районного суду Київської області  від 24 липня 2024 року в частині відмови позову скасувати.
В цій частині ухвалити рішення про задоволення позову.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" інфляційних у сумі 6 498,36 грн. та 3% річних у сумі 1 254,17 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" судовий збір у розмірі 4 542,00 грн.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 
Повний текст постанови складено 25 червня 2025 року.
 
Суддя-доповідач
Судді