ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2025 року	Львів	Справа № 140/2082/25 пров. № А/857/21681/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді          Шавеля Р.М.,
суддів                              Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській обл. на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 25.04.2025р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській обл. про визнання протиправною бездіяльності розпорядника публічної інформації щодо ненадання публічної інформації на запит, забезпечення доступу до публічної інформації шляхом надання такої згідно запиту на інформацію (суддя суду І інстанції: Мачульський В.В., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 24.04.2025р., м.Луцьк; дата складання повного рішення суду І інстанції: не зазначена),-

В С Т А Н О В И В:

22.02.2025р. (згідно з відомостями ярлика на поштовому відправленні) позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому просила визнати незаконною бездіяльність відповідача Головного управління /ГУ/ Пенсійного фонду /ПФ/ України в Рівненській обл. щодо ненадання їй відповіді на запит на інформацію від 21.11.2024р.; зобов`язати відповідача надати відповідь на запит на інформацію від 21.11.2024р.; судові витрати покласти на відповідача (а.с.1-4, 21-22).

Розгляд цієї справи, що віднесена процесуальним законом до справ незначної складності, проведено судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними матеріалами справи (а.с.24 і на звороті).

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 25.04.2025р. заявлений позов задоволено; визнано протиправною бездіяльність відповідача ГУ ПФ України в Рівненській обл. щодо ненадання ОСОБА_1 відповіді на запит на інформацію від 21.11.2024р.; зобов`язано відповідача ГУ ПФ України в Рівненській обл. надати ОСОБА_1 відповідь на запит на інформацію від 21.11.2024р. (а.с.28-29).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржив відповідач ГУ ПФ України в Рівненській обл., який покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні заявленого позову відмовити (а.с.33-35).
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що відповідно до п.1 розділу II Положення про організацію прийому та обслуговування осіб, які звертаються до органів Пенсійного фонду України, затв. постановою правління ПФ України № 13-1 від 30.07.2015р. (зі змінами), з питань, які стосуються даних пенсійної справи, прийом та обслуговування здійснюються в органі ПФ за місцем проживання, перебування особи.
Отже, особа має право ознайомитися з матеріалами пенсійної справи та отримати, у разі необхідності, виписки чи завірені належним чином копії протоколів (розпоряджень) про призначення (перерахунок) пенсії або інших документів, наявних у пенсійній справі, у тому числі щодо виконання судового рішення у відділі обслуговування громадян (сервісному центрі) за місцем перебування на обліку.
21.11.2024р. позивач поштовим зв`язком надіслала до відповідача запит про надання публічної інформації, а саме: чи відмовлено ГУ ПФ України в Рівненській обл. провести перерахунок пенсії з 01.07.2000р. по заяві від 30.06.2023р. при одночасному переведенні її з пенсії по інвалідності на пенсію за віком, яка опрацьовувалась за принципом єдиної черги спеціалістами відповідача.
Листом № 1700-0202-8/68499 від 03.12.2024р. відповідач повідомив позивача про направлення за належністю (тобто, до ГУ ПФ України у Волинській обл.) її запиту для розгляду та надання заявнику відповідних роз`яснень.
На повторний запит позивача від 17.01.2025 на отримання публічної інформації повторно повідомлено останню листом № 1700-02028/5314 від 27.01.2025р. про те, що для розгляду та надання відповідних роз`яснень запит позивача надіслано до ГУ ПФ України у Волинській обл., оскільки вона як одержувач пенсії перебуває на обліку у зазначеному пенсійному органі.

Позивач ОСОБА_1 скерувала до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому вважає її необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та ухвалив законне і справедливе судове рішення, яке також відповідає усталеній судовій практиці по наведеній категорії справ (а.с.49-50).

Апеляційний розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як достовірно встановлено під час судового розгляду, позивач ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ПФ України у Волинській обл. з 07.11.2007р. та з цього часу отримувала пенсію по інвалідності ІІ групи відповідно до норм Закону України № 3723-ХІІ від 16.12.1993р. «Про державну службу».
За заявою № 3267 від 30.06.2023р. позивача переведено на пенсію за віком; розгляд вказаної заяви здійснював відповідач ГУ ПФ України в Рівненській обл. (а.с.7-8).
21.11.2024р. позивач поштовим зв`язком надіслала до ГУ ПФ України в Рівненській обл. запит про надання публічної інформації, а саме: чи відмовлено ГУ ПФ України в Рівненській обл. провести перерахунок пенсії з 01.07.2000р. по заяві від 30.06.2023р. при одночасному переведенні її з пенсії по інвалідності на пенсію за віком, яка опрацьовувалась за принципом єдиної черги спеціалістами ГУ ПФ України в Рівненській обл. (а.с.10).
27.11.2024р. вказаний запит отримано відповідачем, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення № 4500800019955 (а.с.12).
Станом на 22.02.2025р. відповідь на запит на інформацію від відповідача на адресу позивача не надходила.

Вирішуючи наведений спір та задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що 21.11.2024р. ОСОБА_1 надіслала до ГУ ПФ України в Рівненській обл. поштовим зв`язком запит про надання їй публічної інформації, відповіді на який позивач не отримала. Таким чином, відповідачем фактично не надав відповідь позивачу на запит на інформацію.
Також під час судового розгляду відповідач не представив доказів виконання вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації» в частині звернення позивача.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильних та обґрунтованих висновків про наявність підстав для задоволення позову із визначеним способом захисту позивача, з огляду на наступне.

Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються Конституцією України, Законами України «Про інформацію» та «Про доступ до публічної інформації».

Приписами ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 40 Конституції України передбачено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. 

Відповідно до преамбули Закону України № 2939-VI від 13.01.2011р. «Про доступ до публічної інформації» цей Закон визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес.
Згідно ст.1 вказаного Закону публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.
Статтею 3 цього Закону визначені гарантії забезпечення права на доступ до публічної інформації, відповідно до якої право на доступ до публічної інформації гарантується: обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом; визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє; максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації; доступом до засідань колегіальних суб`єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством; здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації; юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.
Згідно зі ст.4 зазначеного Закону доступ до публічної інформації здійснюється на принципах: прозорості та відкритості діяльності суб`єктів владних повноважень; вільного отримання та поширення інформації, крім обмежень, встановлених законом; рівноправності, незалежно від ознак раси, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.5 вказаного Закону доступ до інформації забезпечується шляхом, зокрема, надання інформації за запитами на інформацію.
Положеннями ч.4 ст.13 зазначеного Закону встановлено, що усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом.
Статтею 19 цього Закону передбачено, що запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.
Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.
Згідно з ст.20 згаданого Закону розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Аналіз наведених положень вказує на те, що право на доступ особи до публічної інформації включає в себе не тільки право на отримання відповідної інформації, а й право на своєчасність її отримання.

Згідно роз`яснень, наведених у довідці ВАС України від 01.06.2013р. про вивчення та узагальнення практики застосування адміністративними судами положень Закону України «Про доступ до публічної інформації», за визначенням «публічна інформація» можна виокремити такі ознаки публічної інформації:
1) готовий продукт інформації, який отриманий або створений лише в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством;
2) заздалегідь відображена або задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація;
3) така інформація знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень або інших розпорядників публічної інформації;
4) інформація не може бути публічною, якщо створена суб`єктом владних повноважень не під час виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків;
5) інформація не може бути публічною, якщо створена не суб`єктом владних повноважень.
У разі відсутності перелічених ознак в інформації, така інформація не належить до публічної.
Отже, визначальним для публічної інформації є те, щоб вона була заздалегідь готовим, зафіксованим продуктом, отриманим або створеним лише суб`єктом владних повноважень у процесі виконання своїх обов`язків.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 скерувала ГУ ПФ України у Рівненській обл. запит на отримання публічної інформації.
У цьому запиті позивач просила надати інформацію щодо результатів розгляду її заяви № 3267 від 30.06.2023р. в частині проведення перерахунку її пенсії із заробітної плати з 01.07.2000р. під час її переходу на інший вид пенсії (тобто, чи було враховані нові відомості про заробітну плату позивача під час переведення на пенсію за віком).
Зазначений запит на отримання публічної інформації направила на поштову пошту відповідача і останній був ним отриманий.

Таким чином, запит на отримання публічної інформації відповідав вимогам, встановленим Законом України «Про доступ до публічної інформації», та мав бути розглянутий відповідачем у встановленому законом порядку.

          За твердженням позивача, будь-якої відповіді від ГУ ПФ України в Рівненській обл. вона не отримувала.
          Також під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач не надав відзив на позов; будь-яких нових доказів на спростування позиції позивача останній не надав.

          У свою чергу, до поданої апеляційної скарги відповідач долучив лист № 1700-0202-8/71215 від 17.12.2024р., в якому повідомив про те, що позивач не перебуває на обліку в ГУ ПФ України в Рівненській обл.; решта змісту листа стосується відтворення текстів різних нормативно-правових актів. Також вказаний лист був адресований до ГУ ПФ України у Волинській обл. для надання роз`яснення (а.с.43).
          Доказів фактичного скерування такого листа на адресу позивача апелянт не представив.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що фактично відповідач ГУ ПФ України в Рівненській обл. не надав відповіді на запит ОСОБА_1 від 21.11.2024р. про публічну інформацію.

Із аналізу фактичних обставин справи та наведених норм права слідує логічний та переконливий висновок про те, що відповідач не виконав вимоги Закону України «Про доступ до публічної інформації», оскільки не надав вичерпної та повної відповіді на поставлені позивачем запитання в її запиті на інформацію.
Таким чином, відповідач не надав належної (повної) відповіді на запит позивача на інформацію від 21.11.2024р., а тому не дотримався вимог вищевказаного Закону.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» установлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Європейський суд з прав людини має доволі широке розуміння поняття «свобода доступу до інформації», яке висвітлено у справі «Sdruzeni Jihoceske Matky проти Республіки Чехія» № 19101/03, 2006р. Судова практика трактує право на доступ до інформації як «таке, що має на меті в більшій мірі заборону на обмеження державою доступу особи до інформації, яку інші хочуть або можуть захотіти отримати».

За таких обставин і правового врегулювання апеляційний суд дійшов висновку про протиправність допущеної відповідачем бездіяльності під час надання відповіді на запит, чим порушено право позивача ОСОБА_1 на отримання публічної інформації на підставі запиту.
Отже, судом першої інстанції правильно задоволено позовні вимоги шляхом зобов`язання відповідача надати ОСОБА_1 публічну інформацію на запит від 21.11.2024р. з урахуванням вимог положень Закону України «Про доступ до публічної інформації». 
Зважаючи на те, що під час судового розгляду встановлено факт протиправної бездіяльності відповідача, тому задоволення позовної вимоги про зобов`язання вчинити належні дії по розгляду звернення позивача слід вважати належним способом захисту прав та інтересів позивача.

В частині решти доводів апеляційної скарги колегія суддів виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи позивача, наведені в позовній заяві, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.
Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, якими вимоги позивача задоволені у визначений спосіб.

Оцінюючи в сукупності наведені обставини справи, виходячи з вищевказаних положень нормативно-правових актів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про підставність та обґрунтованість заявленого позову, через що останній підлягає до задоволення, із вищевказаних мотивів.

За правилами ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта ГУ ПФ України в Рівненській обл.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно та повно встановив обставини справи, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській обл. на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 25.04.2025р. в адміністративній справі № 140/2082/25 залишити без задоволення, а вказане рішення суду – без змін.
Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській обл.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її ухвалення, та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Р. М. Шавель 	
судді	 	Н. В. Бруновська 	
 	 	Р. Б. Хобор  	

Дата складання повного судового рішення: 25.07.2025р.