Справа № 308/1920/25

П О С Т А Н О В А
Іменем України

       01 серпня 2025 року м. Ужгород

       Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.
суддів – Собослоя Г.Г., Кожух О.А.

розглянувши у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, за наявними в матеріалах справи доказами цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 квітня 2025 року, ухвалене суддею Бедьо В.І., в справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики та кредитними договорами

встановив:
У лютому 2025 року ТОВ «ФК «ЄАПБ» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики та кредитними договорами.
В обґрунтування позовних вимог зазначало, що 02.12.2023 між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 укладено договір позики №76938465, згідно умов якого товариство надало позичальниці 5 000 гривень строком на 30 днів під базову процентну ставку 2,5% в день.
14.06.2021 між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та позивачем був укладений договір факторингу №14/06/21, умовами якого визначено, що ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату отримує належні ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» права вимоги до боржників відповідно до реєстру боржників. Згідно з п.1.2. вказаного договору перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами акту приймання-передачі реєстру боржників відповідно до додатку 2, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками акт прийому-передачі реєстру боржників підтверджує факт переходу від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості та є невід`ємною частиною цього договору.
Відповідно до реєстру боржників №22 від 11.04.2024 до договору факторингу №14/06/21 від 14.05.2021, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача ОСОБА_1 .
Тобто, заборгованість за договором позики №76938465 від 02.12.2023 ОСОБА_1 становить 20 000 гривень, яка складається з: 5 000 гривень – основна сума боргу; 15 000 гривень – заборгованість за відсотками.
19.08.2023 між ТОВ «Аванс Кредит» та ОСОБА_1 укладено договір про надання фінансового кредиту №23658-08/2023 та надано відповідачці кредитні кошти 1 000 гривень в користування. Строк кредитування 360 днів. Мета кредитування – власні потреби. Процентна ставка становить 2,5% в день.
25.10.2023 між ТОВ «Аванс Кредит» та ОСОБА_1 укладено договір про надання фінансового кредиту №34591-10/2023, згідно якого відповідачка отримала від товариства кредит в розмірі 2 000 гривень на умовах строковості, звітності, платності. Мета отримання кредиту – на власні потреби. Кредит надано на 360 днів. Процентна ставка – 2,5% в день.
20.06.2024 між ТОВ «Аванс Кредит» та ТОВ «ФК» ЄАПБ» укладено Договір факторингу №20062024, у відповідності до умов якого ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому Права Вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «Аванс Кредит» Права Вимоги до Боржників, вказаними у Реєстрі боржників.
Відповідно до Реєстру боржників від 20.06.2024 до Договору факторингу № 20062024 від 20.06.2024, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідачки щодо кредитного договору №23658-08/2023 від 19.08.2023 в сумі 10 000 гривень(2 000 – сума заборгованості за основною сумою боргу та 8 000 гривень – сума заборгованості за відсотками), а також на кредитний договір №34591-10/2023 від 25.10.2023 в розмірі 3 891,55 гривень(832,48 гривень – сума заборгованості за основною сумою боргу та 3 059,07 – сума заборгованості за відсотками).
Таким чином, ТОВ «ФК «ЄАПБ» просить стягнути з ОСОБА_1 за договорами у загальному розмірі 33 891,55 гривень, а також сплачений судовий збір за подання позову у розмірі 3 028 гривень. 

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 квітня 2025 року, позов задоволено.
       Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» заборгованість: 
1) за договором позики №76938465 в розмірі 20 000 гривень, з яких:
- за основною сумою боргу складає 5 000,00 грн,
- за відсотками 15 000,00 грн.
2) за кредитним договором №34591-10/2023 в розмірі 10 000,00 грн., з яких:
- 2 000,00 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу;
- 8 000,00 грн. - сума заборгованості за відсотками;
3) за кредитним договором №23658-08/2023 в розмірі 3 891,55 грн., з яких:
- 832,48 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу;
- 3 059,07 грн. - сума заборгованості за відсотками;
Всього стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» заборгованість в розмірі 33 891,55 гривень та 3 028 гривень сплаченого судового збору. 

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції та просить скасувати таке, прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, оскільки таке є незаконним та необґрунтованим.
       Зазначає, що позивачем не надано належних доказів переходу прав вимоги за договорами факторингу.
       Крім цього, в матеріалах справи відсутні докази користування кредитними коштами відповідачкою та не надано детального розрахунку заборгованості.
       Вказує, що умови кредитних договорів є несправедливими та суперечать ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».
       Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

       Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції послався на статті 280 – 283 ЦПК України.
       Дослідивши матеріали справи, зміст рішення суду, колегія суддів зазначає, що в справі окремо відсутня ухвала суду про заочний розгляд справи, оскільки протокол судового засідання не складався у зв`язку з неявкою сторін. Описова частина рішення суду також не містить посилань на те, що здійснено заочний розгляд справи. Резолютивна частина рішення суду в частині оскарження не містить посилання на строк і порядок подання відповідачем заяви про перегляд такого заочного рішення. А звідси, колегія суддів доходить висновків, що розгляд справи було здійснено не в заочному порядку, а в спрощеному порядку на підставі загальних норм. 
Згідно ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України, апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
З огляду на те, що предметом оскарження в суді апеляційної інстанції є рішення суду у справі з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 19.08.2023 між ТОВ «Аванс Кредит» та ОСОБА_1 укладено договір про надання фінансового кредиту №23658-08/2023 згідно якого товариство надало кредит в розмірі 1 000 гривень на умовах строковості, зворотності, платності.
Мета отримання кредиту: на власні потреби клієнта. Кредит надається строком на 360 днів (п. 1.2. Договору).
Згідно пункту 1.4.1. Договору процента ставка становить 2,50% в день.
Порядок укладення договору передбачений розділом 2 Договору, який зводиться до того, що клієнт відвідує сайт товариства, ознайомлюється з відповідною інформацією, на калькуляторі обирає необхідну суму кредиту та строк платежу. Для створення особистого кабінету клієнт вводить свій особистий номер телефону та підтверджує його шляхом введення смс коду відправленого на вказаний номер телефону. Товариство ідентифікує клієнта та розглядає його заявку на отримання кредиту.
ОСОБА_1 подала заявку на отримання кредиту та після підписання договору одноразовим ідентифікатором отримала кредитні кошти у особисте користування.
Разом з кредитним договором відповідачка підписала Додаток №1 до Договору про надання фінансового кредиту №23658-08/2023 від 19.08.2023, а саме графік платежів та паспорт споживчого кредиту.
Даний договір разом із додатками підписаний ОСОБА_1 одноразовим цифровим ідентифікатором W2256.
Згідно наданого розрахунку заборгованості, ОСОБА_1 повинна сплатити кредитну заборгованість за вищезгаданим Договором у сумі 3 891,55 гривень, яка складається з: 832,48 гривень – сума заборгованості за основною сумою боргу; 3 059,07 гривень – сума заборгованості за відсотками.
25.10.2023 між ОСОБА_1 та ТОВ «Аванс Кредит» укладено договір про надання фінансового кредиту №34591-10/2023. Товариство надало відповідачці в особисте користування 2 000 гривень, які вона зобов`язалася повернути до 18.10.2024.
Мета отримання кредиту: на власні потреби клієнта. Кредит надається строком на 360 днів (п. 1.2. Договору).
Згідно пункту 1.4.1. Договору процента ставка становить 2,50% в день.
Порядок укладення аналогічний з вищезгаданим договором від 19.08.2023.
Даний договір разом із додатками підписаний ОСОБА_1 одноразовим цифровим ідентифікатором W1289.
Згідно наявного в матеріалах справи розрахунку, заборгованість ОСОБА_1 перед ТОВ «ФК «ЄАПБ» за вищезгаданим Договором становить суму 10 000 гривень, яка складається з: 2 000 гривень – сума заборгованості за основною сумою боргу; 8 000 гривень – сума заборгованості за відсотками.
20.06.2024 між ТОВ «Аванс Кредит» та ТОВ «ФК» ЄАПБ» укладено Договір факторингу №20062024, у відповідності до умов якого ТОВ «АВАНС КРЕДИТ» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому Права Вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «Аванс Кредит» Права Вимоги до Боржників, вказаними у Реєстрі боржників.
20.06.2024 ТОВ «Аванс Кредит», згідно акту прийому-передачі Реєстру Боржників за договором факторингу №20062024 передано ТОВ «ФК «ЄАПБ» право вимоги за кредитними договорами №23658-08/2023 від 19.08.2023 та №34591-10/2023 від 25.10.2023.
02.12.2023 укладено договір позики №76938465 за яким позикодавець передав позичальнику у власність 5 000 гривень шляхом їх перерахування на банківський рахунок вказаний позичальником. Строк позики – 30 днів. Процента ставка – 2,5% в день.
Пунктом 4 договору передбачено, що проценти за цим Договором нараховуються щоденно, включаючи дати отримання та повернення, на залишок позики, виходячи із строку фактичного користування позикою та до повного погашення заборгованості за Договором, проте не довше 90 календарних днів зі спливу первісного строку користування позикою, визначеного Договором/додатковими угодами. Товариство на власний розсуд може зупинити нарахування процентів до спливу строку, визначеного у першому реченні цього пункту.
Даний договір укладено в електронному вигляді за допомогою веб сайту MYCREDIT на якому відповідач після створення особистого кабінету ознайомився з правилами надання коштів у позику, обрав суму позики та підписав договір разом з додатками одноразовим ідентифікатором PAfprXDJ8n.
Кошти за договором позики було переведено на картковий рахунок чотири останні цифри якого 6587.
14.06.2021 між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та позивачем був укладений договір факторингу №14/06/21, умовами якого визначено, що ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату отримує належні ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» права вимоги до боржників відповідно до реєстру боржників. 
Згідно з п.1.2. вказаного договору перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами акту приймання-передачі реєстру боржників відповідно до додатку 2, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками акт прийому-передачі реєстру боржників підтверджує факт переходу від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості та є невід`ємною частиною цього договору.
Додатковою угодою №2 від 28.07.2021 до Договору факторингу №14/06/21 від 14.06.2021 внесено зміни до п. 1.3. Договору.
Додатковою угодою №22 від 11.04.2024 до Договору факторингу №14/06/21 від 14.06.2021 ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» передало право вимоги за договором позики №76938465 від 02.12.2023 до ТОВ «ФК «ЄАПБ», що підтверджується актом прийому-передачі реєстру боржників №22 від 11.04.2024 за Договором факторингу №14/06/21 від 14.06.2021.
Заборгованість ОСОБА_1 перед ТОВ «ФК «ЄАПБ» за договором позики №76938465 від 02.12.2023 становить суму 20 000 гривень, яка складається з: 5 000 гривень – сума заборгованості за основною сумою боргу; 15 000 гривень – сума заборгованості за відсотками.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступного.
За нормою ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).
Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19.
Відповідно до частин 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.
Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.
Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору, щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Матеріалами справи підтверджено та сторонами не оспорюється, що між ОСОБА_1 та ТОВ «Аванс Кредит» 19.08.2023 укладено Договір про надання фінансового кредиту №23658-08/2023 на суму 1 000 гривень, Договір про надання фінансового кредиту №34591-10/2023 від 25.10.2023 на суму 2 000 гривень, а також між ОСОБА_1 та ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» укладено 02.12.2023 Договір позики №76938465 на суму 5 000 гривень.

        ОСОБА_1 оскаржує судове рішення повністю та зазначає, що позивачем не надано доказів переходу прав вимоги за договорами факторингу, а тому обов`язку повертати кошти у відповідачки немає.
        З такими доводами відповідачки, колегія суддів апеляційного суду не погоджується з огляду на наступне.
19.08.2023 між ТОВ «Аванс Кредит» та ОСОБА_1 укладено договір про надання фінансового кредиту №23658-08/2023 згідно якого товариство надало кредит в розмірі 1 000 гривень на умовах строковості, зворотності, платності.
25.10.2023 між ОСОБА_1 та ТОВ «Аванс Кредит» укладено договір про надання фінансового кредиту №34591-10/2023. Товариство надало відповідачці в особисте користування 2 000 гривень, які вона зобов`язалася повернути до 18.10.2024.
       Вищезгадані кредитні договори були передані ТОВ «ФК «ЄАПБ» за договором факторингу №20062024 від 20.06.2024 під час передачі реєстру прав вимоги щодо боржників серед яких зазначена ОСОБА_1 .
       Договір факторингу відповідачкою в судовому порядку не оспорювався та не визнавався недійсним, а тому зважаючи на принцип презумпції правомірності правочину такий є чинним, поки не доведено зворотне.
       02.12.2023 укладено договір позики №76938465 за яким позикодавець передав позичальнику у власність 5 000 гривень шляхом їх перерахування на банківський рахунок вказаний позичальником.
       14.06.2021 між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та позивачем був укладений договір факторингу №14/06/21, умовами якого визначено, що ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату отримує належні ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» права вимоги до боржників відповідно до реєстру боржників. 
       Пунктом 1.2. Договору факторингу №14/06/21 від 14.06.2021 передбачено, що передача прав вимоги здійснюється в моменту складання акту прийому-передачі реєстру прав вимоги боржників.
Додатковою угодою №22 від 11.04.2024 до Договору факторингу №14/06/21 від 14.06.2021 ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» передало право вимоги за договором позики №76938465 від 02.12.2023 до ТОВ «ФК «ЄАПБ», що підтверджується актом прийому-передачі реєстру боржників №22 від 11.04.2024 за Договором факторингу №14/06/21 від 14.06.2021.
       Таким чином, право вимоги перейшло до ТОВ «ФК «ЄАПБ» 11.04.2024, коли ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» було підписано з позивачем акт прийому-передачі реєстру боржників.
       З огляду на вищезазначене, доводи відповідачки в цій частині є спростованими.

       Серед інших доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази перерахування коштів відповідачці, отримання таких нею та користування. Тобто відсутні будь-які квитанції та виписка з рахунку. У зв`язку з чим у неї відсутній обов`язок повертати кошти.
       Однак, апеляційний суд не погоджується з такою позицією відповідачки з огляду на таке.
       Згідно зі статтею 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківською таємницею є інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним або стала відомою третім особам при наданні послуг банку або виконанні функцій, визначених законом, а також визначена у цій статті інформація про банк. Банківською таємницею, зокрема, є інформація про операції, проведені на користь чи за дорученням клієнта, вчинені ним правочини.
       Тобто, позивач не має доступу до виписки з банківської картки відповідачки та не може такий отримати, оскільки така виписка становить банківську таємницю захищену законодавством.

       Щодо відсутності квитанцій та будь-яких доказів перерахування їй коштів за договорами, то це не є обов`язковою умовою для підтвердження наявності заборгованості та користування кредитними коштами.
       Так, у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15.01.2025 у справі №753/16762/15-ц, касаційний суд виснував, що факт отримання кредиту може бути доведено не лише заявою про видачу готівки, а й сукупністю інших доказів, зокрема: кредитним договором, меморіальними ордерами на видачу коштів, виписками про рух коштів по рахунку, заявами на переказ готівки, тощо.
В даному випадку, факт видачі кредитних коштів підтверджується фактом укладення кредитних договорів та договору позики, а також факт користування відповідачкою такими, оскільки за кредитним договором №23658-08/2023 від 19.08.2023 відповідачці було надано 1 000 гривень у користування, однак як слідує з розрахунку заборгованості по даному договору, то її заборгованість становить суму 3 891,55 гривень, яка складається з: 832,48 гривень – сума заборгованості за основною сумою боргу; 3 059,07 гривень – сума заборгованості за відсотками.
Таким чином, ОСОБА_1 сплатила частково основну суму боргу в розмірі 167,52 гривень, що підтверджує факт користування нею кредитних коштів.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного у суду у Постанові від 22.04.2024 у справі №559/1622/19 виснував, що на позивача покладено обов`язок довести належними та допустимими доказами наявність та розмір заборгованості, який підлягає стягненню з позичальника (іпотекодавця) на користь банку, а відповідач має довести, що у нього немає такого обов`язку щодо заборгованості, яка підлягає стягненню.
ОСОБА_1 не спростувала відсутність в неї обов`язку щодо повернення кредитних коштів, а також не довела, що такі їй не надавались в користування.

Крім цього, в апеляційній скарзі відповідачка не погоджується з нарахуванням відсотків за користування позикою та кредитами, оскільки такі суперечать ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».
З укладених Договорів слідує, що кошти були надані ОСОБА_1 в особисте користування для власних потреб, а отже на дані правовідносини поширюються норми Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суд увід 11.12.2024 у справі №753/25744/21 касаційний суд виснував, що держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.
З огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту.
Так, в паспорті споживчого кредиту, який є додатком до договору про надання фінансового кредиту №23658-08/2023 від 16.08.2023 в пункті 4 передбачено, що реальна річна процентна ставка, відсотків річних становить 407 372,81% річних.
В паспорті споживчого кредиту, який є додатком до договору про надання фінансового кредиту №34591-10/2023 від 25.10.2023 пунктом 4 передбачено, що реальна річна процентна ставка, відсотків річних становить 185 488,02% річних.
Дані пункти Договорів, на переконання колегії суддів апеляційного суду, явно суперечать положенням ч. 1 та 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».
Згідно частини 1 та 2 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. 
Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором(п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).
Таким чином, включаючи в договір такі положення, кредитор мав на меті отримати надмірні прибутки, що призвело до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
       Дана позиція апеляційного суду також кореспондується з позицією Верховного Суду викладеною у Постанові від 12.02.2025 у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №679/1103/23. Так, у цій справі, касаційний суд виснував, що наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
Пунктами 1, 2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року № 39/248, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17 травня 1973 року № 543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року (пункти 9, 13, 14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23  квітня 2008 року про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, зокрема у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на до контрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди.
Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (пункт 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).
       Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.
       З усього зазначеного слід зробити висновок, що кредитор передбачив такі положення в укладеному між сторонами договорі, які однозначно призвели до порушення прав споживача - відповідачки ОСОБА_2 і хоча, остання не заявляла зустрічного позову про визнання таких положень договору недійсними, однак, апеляційний суд не вправі задовольнити позовні вимоги позивача у повному обсязі з урахуванням всього вищенаведеного, оскільки задоволення таких вимог призведе до отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором та порушення прав споживача.
       Таким чином, визначаючи заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача слід керуватись положеннями ч. 3 ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування».
       Згідно ч. 3 ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування» сукупна сума неустойки (штраф, пеня) та інших платежів, що підлягають сплаті споживачем за порушення виконання його зобов`язань на підставі договору про споживчий кредит, загальний розмір кредиту за яким не перевищує розміру однієї мінімальної заробітної плати, не може перевищувати розміру подвійної суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін. За порушення виконання споживачем зобов`язань за договором про споживчий кредит, загальний розмір кредиту за яким не перевищує розміру однієї мінімальної заробітної плати, процентна ставка за кредитом, порядок її обчислення, порядок сплати процентів не можуть бути змінені у бік погіршення для споживача.
       В даному випадку, формулювання «та інших платежів, що підлягають сплаті споживачем за порушення виконання його зобов`язань на підставі договору про споживчий кредит» слід трактувати і в контексті відсотків за користування кредитом, оскільки не повертаючи суму боргу в строк установлений договором споживач порушує виконання взятих на себе зобов`язань.
       Оскільки, станом на виникнення всіх кредитних правовідносин у 2023 році мінімальна заробітна плата згідно Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік» згідно статті 8 становить 6 700 у місячному розмірі, а сума позики та обох кредитів є меншими, ніж встановлена мінімальна заробітна плата, то положення ч. 3 ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування» підлягає застосуванню.
       Тому, стягненню з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» підлягає заборгованість: за договором позики №76938465 від 02.12.2023 у розмірі 15 000 гривень, яка складається з заборгованості за основною сумою боргу в сумі 5 000 гривень та заборгованості за відсотками в розмірі 10 000 гривень; за кредитним договором №23658-08/2023 від 19.08.2023 у розмірі 2 832,48 гривень, яка складається із заборгованості за основною сумою боргу 832,48 гривень та 2 000 гривень суми заборгованості за відсотками; за кредитним договором №34591-10/2023 від 25.10.2023 в розмірі 6 000 гривень, яка складається із заборгованості за основною сумою боргу 2 000 гривень та заборгованості за відсотками 4 000 гривень.
       Тобто, загальна сума, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» становить 23 832,48 гривень.
       Отже, суд першої інстанції ухвалюючи рішення не врахував положення Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування», а також практику Верховного Суду щодо нарахування відсотків за користування кредитом, а тому апеляційний суд на підставі статті 376 ЦПК України змінює судове рішення в частині стягуваних відсотків.

       Крім цього, у зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог, апеляційний суд керуючись статтею 141 ЦПК України здійснює перерозподіл судових витрат пропорційно задоволених позовних вимог.
       Так, позивачем в суді першої інстанції сплачено судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 3 028 гривень.
       Апеляційним судом задоволено 70,31% (23 832,48/33 891,55 х 100 = 0,8031 х 100) від заявленого позову в суді першої інстанції.
       Тобто, судовий збір, який підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача складає суму 2 128,98 гривень (3 028 х 70,31%).
       Також, оскільки апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з позивача на користь відповідачки слід стягнути судовий збір у розмірі 4 542 гривні за подання апеляційної скарги.

Враховуючи вищезазначене та керуючись статтями 12, 81, 141, 374, 376, 382-384 ЦПК України апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 квітня 2025 року, змінити в частині розміру стягуваних процентів та зменшити такі відсотки у договорі позики №76938465 від 02.12.2023 із суми 15 000 гривень на суму 10 000 гривень, у кредитному договорі №23658-08/2023 від 19.08.2023 із суми 3 059,07 гривень на суму 2 000,00 гривень, та у кредитному договорі №34591-10/2023 від 25.10.2023 із суми 8 000,00 гривень на суму 4 000,00 гривень.

Стягнути із ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», ЄДРПОУ: 35625014, адреса: 01032, м. Київ, вул. Симона Петлюри, 30 судовий збір у розмірі 2 128,98 гривень сплаченого позивачем в суді першої інстанції.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», ЄДРПОУ: 35625014, адреса: 01032, м. Київ, вул. Симона Петлюри, 30 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 , судові витрати у розмірі 4 542,00 гривні судового збору сплаченого за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 01 серпня 2025 року.

Суддя-доповідач:

Судді: