Справа №466/643/24                                 Головуючий у 1 інстанції:Білінська Г. Б. 
Провадження №22-ц/811/2641/24                 Доповідач в 2-й інстанції:Левик Я. А. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

10 липня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
судді-доповідача: Левика Я.А.,
суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи  у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Сокальського Дениса Анатолійовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова в складі судді Білінської Г.Б. від 17 липня 2024 року у справі за позовом ЛМКП «Львівтеплоенерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и л а :

         рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 17 липня 2024 року позов ЛМКП «Львівтеплоенерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в користь ЛМКП «Львівтеплоенерго» 4 501 грн. 10 коп. заборгованості та 3028 грн. 00 коп. судового збору, а всього 7529 грн. 10 коп. 
Вказане рішення оскаржив ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 .
       В апеляційній скарзі просить рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 17 липня 2024 року скасувати та постановити нове рішення, яким відмовити ЛМКП «Львівтеплоенерго» в задоволенні всіх позовних вимог повністю за безпідставністю.
       Вказує, що суд порушив вимоги матеріального та процесуального права, не розглянув жодного клопотання апелянта, не взяв до уваги докази та всі інші доводи, що всі висновки та доводи до яких дійшов суд є лише припущеннями, а тому оскаржуване рішення є незаконним, немотивованим та необґрунтованим.
Зазначає, що з 2007 року відповідачі на підставі рішень, дозволів та акту відключення, складених за участю позивача та підписаний його представником, був правомірно відключений від системи централізованого опалення та гарячого водопостачання. Між сторонами ніколи не укладались жодні договори та не виникали договірні відносини на забезпечення системи центрального опалення та гарячого водопостачання. Також з 2022 року по даний час позивач не надав відповідачам послуги центрального опалення, а відповідачі їх не отримували з 2007 року по даний час, відповідачі не сплачували позивачу жодних коштів за центральне опалення та гаряче водопостачання. Звертає увагу, що 01 грудня 2021 року між сторонами не укладався та не міг бути укладений індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії, який «є публічним договором приєднання та опублікований на офіційному сайті ЛМКП
«Львівтеплоенерго», оскільки Закон України «Про житлово-комунальні послуги»,
яким було це передбачено набрав чинності тільки 10.12.2017 року, тобто після
спливу 10 років після відключення 13 листопада 2007 року квартири 
АДРЕСА_1 від внутрішньо будинкових мереж центрального опалення та гарячого водопостачання, а тому між сторонами ні до ні після 01 грудня
2021 року не виникало і не могло виникнути жодних правовідносин, і відповідно
жодних зобов`язань.
Відповідно до ст. 368, ч.1 ст. 369 ЦПК України, розгляд справи проводився без повідомлення учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши мотиви осіб, що беруть участь у справі в межах доводів позовної заяви, клопотання про залишення позову без руху, клопотання про повернення позову та постановлення окремої ухвали, відзиву на позовну заяву, апеляційної скарги, додаткових пояснень, клопотання про залишення додаткових пояснень без розгляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Суд допускає до матеріалів справи додаткові пояснення позивача, оскільки згідно з п.3 ч.1 ст. 43 ЦПК України, сторони мають право подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб, відтак клопотання представника відповідача слід відхили та залишити таке без розгляду.
Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема,ст.ст. 2, 4, 5, 10-13, 76-82, 89, 263-265, 268, 273, ЦПК України, ст.ст. 382,526, 626 ЦК України, ст.ст. 64. 66, 67, 162 ЖК України, та задовольняючи позовні вимоги виходив з того, що  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровані та проживають у кв. АДРЕСА_1 . Розпорядженням №1999 від 28.12.2006 р. Шевченківською районною адміністрацією Львівської міської ради надано дозвіл на влаштування автономної системи теплопостачання в квартирі АДРЕСА_1 . Згідно Акту від 30.11.2007 р. комісією перевірені роботи з відключення від централізованої системи опалення вказаної квартири. Отже суд прийшов до висновку, що квартира позивачки була відключена від внутрішньобудинкових мереж централізованого опалення і гарячого водопостачання. Правовідносини з приводу постачання теплової енергії регулюються законами України «Про теплопостачання», «Про житлово-комунальні послуги». Факт надання послуг з теплопостачання у будинку, де проживають відповідачі , ними не оспорювалась. Відповідачам проведено нарахування за опалення місць загального користування та обсяг теплової енергії на функціонування системи опалення відповідно до показників вузла комерційного обліку. Оскільки житло відповідачів знаходиться у багатоквартирному будинку, вони зобов`язані нести витрати з утримання та обслуговування будинку спільно з іншими власниками квартир цього будинку, оплачувати послуги згідно з встановленими тарифами. Посилання представника відповідача на відсутність приладів опалення в під`їзді багатоквартирного будинку, як на підставу неправомірності пред`явлення до відповідачів вимог про оплату за опалення місць загального користування є безпідставними, оскільки не підтверджують відсутність системи опалення у місцях загального користування всього будинку. Акт від 08.05.2023 р., складений головою ОСББ «Балатон 324», про те, що у будинку відсутні батареї центрального опалення місць загального користування, суд не приймає до уваги. Такий Акт наданий суду в копії, яка ніким не завірена. Клопотань про допит членів комісії, які підписували вказаний Акт, в якості свідків у судовому засіданні представник відповідачів не заявляв. Акт, як видно із його тексту складався без участі представників ЛМКП «Львівтеплоенерго», відтак відсутні дані про існування іншого способу опалення місць загального користування вказаного будинку (не через батареї). Твердження представника позивача про те, що місця загального користування у вказаному будинку опалюються через систему центрального опалення не спростовані в ході судового розгляду. Отже, співвласники квартир повинні брати участь у витратах на утримання будинку пропорційно займаній площі житла, а відключення від мереж централізованого опалення та гарячого водопостачання не є підставою для звільнення мешканців від такої участі. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22 грудня 2020 року у справі № 311/3489/18, які вірно враховано судом першої інстанції. На підставі вищевикладеного, відповідачі, як власники квартири АДРЕСА_1 , яка обладнана системою індивідуального опалення, зобов`язані нести витрати на обсяг теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень будівлі, а також на забезпечення функціонування внутрішньо будинкових систем опалення та гарячого водопостачання. Таким чином, суд вважав, що позивачем правомірно нараховано споживачам ОСОБА_1 , ОСОБА_2 плату за абонентське обслуговування. За таких обставин суд дійшов висновку, що позов є підставним та таким, що підлягає до задоволення в повному об`ємі – в сумі 4501, 10 грн, яка підтверджена наданим суду розрахунком.
Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції вцілому відповідають обставинам, що мають значення для справи, вимогам закону, доводи ж скарги таких висновків суду не спростовують.
У січні 2024 року ЛМКП «Львівтеплоенерго» звернулось в суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по оплаті за користування послугами з опалення місць загального користування у будинку АДРЕСА_2 , в якому просило:
- солідарно стягнути з відповідачів заборгованість за період з 01.12.2021 року по 30.11.2023 року 4 501 грн. 10 коп. за центральне опалення, 
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначали, що з грудня 2021 року ЛМКП «Львівтеплоенерго» та відповідачами був укладений індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії. Даний договір є публічним договором приєднання. Відповідно до Правил надання послуг з постачання теплої енергії, затверджених Постановою КМУ від 21.08.2019 року № 830 фактом приєднання Споживача до умов договору є вчинення Споживачем будь-яких дій, які свідчать про його бажання укласти договір, зокрема надання виконавцю підписаної заяви-приєднання, сплата рахунка за надану послугу, факт отримання послуги. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Таким чином між сторонами виникли відносини, в яких Позивач надає послуги, а Відповідачі ними користуються. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом. Відповідно до розрахунку заборгованості за період з 01.12.2021 року по 30.11.2023 року Відповідачі заборгували за надані житлово-комунальні послуги в сумі – 4 501 грн. 10 коп. за центральне опалення. Позивач стверджував, що через несвоєчасність проведення розрахунків Відповідачів за надані послуги з централізованого опалення та послуги централізованого постачання гарячої води ЛКМП «Львівтеплоенерго» не може забезпечити своєчасну сплату податків, внесків до пенсійного фонду, виплату заробітної плати працівникам, а також має заборгованость перед іншими підприємствами. Також зазначав, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію і гарячу воду, а у разі відмови споживачів оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.
Як вбачається з матеріалів справи, правильно встановлено судом та сторонами не спростовано, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровані та проживають у кв. АДРЕСА_1 .
Розпорядженням №1999 від 28.12.2006р. Шевченківською районною адміністрацією Львівської міської ради надано дозвіл на влаштування автономної системи теплопостачання в квартирі АДРЕСА_1 .
Згідно Акту від 30.11.2007р. комісією перевірені роботи з відключення від централізованої системи опалення вказаної квартири.
Отже, квартира в якій зареєстровані відповідачі була відключена від внутрішньобудинкових мереж централізованого опалення і гарячого водопостачання.
Згідно з ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.
Згідно з ч. 1 ст. 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.
Відповідно до п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» до затвердження центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг співвласники багатоквартирного будинку або іншої будівлі, де налічуються два або більше споживачів, можуть визначити свій порядок розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг відповідно до положень ст. 10 цього Закону.
Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі №529/613/17-ц.
Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.
Згідно з ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору та оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Згідно з ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.
Відповідно до ч. 6 ст. 10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» обсяг теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень будівлі, а також на забезпечення функціонування внутрішньо будинкових систем опалення та гарячого водопостачання, розподіляється відповідно до правил, встановлених цією статтею, також на власників (співвласників) приміщень, обладнаних індивідуальними системами опалення та/або гарячого водопостачання.
Пунктом 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» визначено, що допоміжні приміщення це приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні та технічні приміщення).
Положенням статей 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначені обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг.
Зокрема, обов`язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом, а обов`язком виконавця - надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення із споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.
Правовідносини між суб`єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг (виконавець) і фізичною особою та юридичною особою (споживач), яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення (послуги) регулюються Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної і гарячої води, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630.
Відповідно до пункту 28 Правил споживачі, які встановили у квартирі багатоквартирного будинку індивідуальні (автономні) системи опалення, оплачують послуги з централізованого опалення місць загального користування будинку відповідно до методики, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Відтак, пункт 28 Правил є спеціальною нормою, яка регулює порядок розрахунку споживачами, які встановили у квартирі багатоквартирного будинку індивідуальні (автономні) системи опалення, за послуги з централізованого опалення місць загального користування будинку.
Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2018 року №315 затверджено Методику розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлях комунальних послуг, якою регламентовано визначення та розподіл обсягу спожитої у будівлі теплової енергії на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень (розділ ІІІ Методики).
Нарахування за послуги з теплопостачання місць загального користування та забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення, ЛМКП «Львівтеплоенерго» не здійснює додаткових нарахувань, а виставляє нарахування за ту частку теплової енергії, яка надійшла до будівлі (врахована вузлом комерційного обліку) та в середині була витрачена на опалення місць загального користування та забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення.
Обсяг теплової енергії, витраченої на забезпечення функціонування внутрішньо будинкової системи опалення приймається як частка від загального обсягу теплової енергії, спожитої на опалення будівлі при подачі теплоносія в опалювальні приміщення від центрального теплового пункту теплорегулюючої/когенераційної установки. Законодавство не передбачає залежності від наявності приладів опалення у місцях загального користування для здійснення розподілу теплової енергії на такі місця. Підтримання температури вище 0° C протягом всього року, особливо в зимовий час, в загальних і технічних приміщеннях будинку є важливим чинником для підтримання належного технічного стану багатоквартирного будинку, в якому знаходиться квартира відповідачів , та інженерних споруд, системи водопроводу та каналізації всього будинку, з метою уникнення їх промерзання та руйнування самого будинку від різкої зміни температур. Нормативно-правовими актами, що регулюють спірні правовідносини не передбачено звільнення споживачів від обов`язку з оплати теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування, у разі відсутності окремих опалювальних приладів, оскільки система опалення (теплопостачання) складається не лише з приладів опалення,а й трубопроводів та арматури.
Нормативно-правовими актами, що регулюють спірні правовідносини не передбачено звільнення споживачів від обов`язку з оплати теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування, у разі відсутності окремих опалювальних приладів, оскільки система опалення (теплопостачання) складається не лише з приладів опалення, а й трубопроводів та арматури.
До такого правового висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові №357/4664/15-ц від 20 листопада 2019 року.
Посилання представника відповідача на відсутність приладів опалення в під`їзді багатоквартирного будинку, як на підставу неправомірності пред`явлення до відповідачів вимог про оплату за опалення місць загального користування є безпідставними, оскільки не підтверджують відсутність системи опалення у місцях загального користування всього будинку. 
Акт від 08.05.2023 р., складений головою ОСББ «Балатон 324», про те, що у будинку відсутні батареї центрального опалення місць загального користування, суд першої інстанції правильно вважав неналежним та недопустимим доказом. Оскільки, Акт наданий суду в копії, яка ніким не завірена. Клопотань про допит членів комісії, які підписували вказаний Акт, в якості свідків у судовому засіданні представник відповідачів не заявляв. Акт, як видно із його тексту складався без участі представників ЛМКП «Львівтеплоенерго», відтак відсутні дані про існування іншого способу опалення місць загального користування вказаного будинку. 
Внутрішньобудинкові мережі централізованого опалення належать до інженерного (технічного) обладнання житлового будинку та є його невід`ємною частиною.
Отже, співвласники квартир повинні брати участь у витратах на утримання будинку пропорційно займаній площі житла, а відключення від мереж централізованого опалення та гарячого водопостачання не є підставою для звільнення мешканців від такої участі.
На підставі вищевикладеного, відповідачі зобов`язані нести витрати на обсяг теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень будівлі, а також на забезпечення функціонування внутрішньо будинкових систем опалення, що спростовує доводи відповідачів з приводу обов`язку сплачувати за певний обсяг теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень будівлі й абонентської плати.
Пунктом 11 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що плата за абонентське обслуговування - це платіж, який споживач сплачує виконавцю комунальної послуги за індивідуальним договором про надання комунальних послуг (далі - індивідуальний договір) або за індивідуальним договором з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем про надання комунальних послуг (далі - індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем) (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і з постачання та розподілу електричної енергії), що включає витрати виконавця, пов`язані з укладенням договору про надання комунальної послуги, здійсненням розподілу обсягу спожитих послуг між споживачами, нарахуванням та стягненням плати за спожиті комунальні послуги, обслуговуванням та заміною вузлів комерційного обліку води і теплової енергії (у разі їх наявності у будівлі споживача), крім випадків, визначених цим Законом, а також за виконання інших функцій, пов`язаних з обслуговуванням виконавцем абонентів за індивідуальними договорами (крім обслуговування та поточного ремонту внутрішньобудинкових систем теплопостачання, водопостачання, водовідведення та постачання гарячої води).
Відповідно до до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (надалі Закон) учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є зокрема споживачі (індивідуальні та колективні) та виконавці комунальних послуг. При цьому споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів (ч. 1 ст. 7 Закону). Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 ч. 2 ст. 7 Закону обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15.
Відповідно до ст. 10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» співвласникам, приміщення яких обладнані індивідуальними системами опалення, здійснюються нарахування за теплову енергію витрачену на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень, а також на функціонування внутрішньобудинкової системи опалення.
Таким чином, позивачем правомірно нараховано відповідачам плату за абонентське обслуговування.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позов є підставним та таким, що підлягає до задоволення в повному об`ємі – в сумі 4501, 10 грн., яка підтверджена наданим суду розрахунком та який відповідачами не спростований.
При цьому посилання апелянта на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2020 року у справі №456/3896/16-ц є безпідставним, оскільки стосується інших правовідносин, а саме надання послуг з теплопостачання квартири, а у даній справі спір стосується нарахування коштів за послуги централізованого опалення місць загального користування.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильності висновків місцевого суду та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.
Рішення суду є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування немає.
При вирішенні справи суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин між сторонами, застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, тому колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення – без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 17 липня 2024 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 10 липня 2025 року.
Судді:                                                         Я.А. Левик

                                                        Н.П. Крайник

М.М. Шандра