ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
06 серпня 2025 року 
м. Київ 
 
справа № 504/4355/18 
провадження № 61-9413св24 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьоїсудової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Петрова Є. В., 
суддів: Грушицького А. І., Ігнатенка В. М., Литвиненко І. В., Пророка В. В., 
 
учасники справи: 
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 , 
 
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Чебан Світлана Володимирівна, на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 28 серпня 2023 року у складі судді Доброва П. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 14 травня 2024 року у складі колегії суддів Сегеди С. М., Громіка Р. Д., Драгомерецького М. М. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та відшкодування моральної шкоди, 
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, процентів за користування позикою та відшкодування моральної шкоди. 
 
Свої вимоги ОСОБА_1  мотивував тим, що 08 вересня 2005 року між ним та ОСОБА_2 укладено договір позики, оформлений розпискою, за яким відповідач отримала від позивача в борг 90 000,00 дол. США, які зобов`язалася повернути за першою вимогою. 
 
Враховуючи викладене, ОСОБА_1  просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у загальному розмірі 3 338 751,56 грн, з яких:     2 529 000,00 грн - сума основного боргу; 709 751,56 грн - проценти за користування позикою; 100 000,00 грн - розмір моральної шкоди. 
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
 
Комінтернівський районний суд Одеської області рішенням від 28 серпня 2023 року, з урахуванням ухвали цього суду від 28 серпня 2023 року про виправлення описки, позов задовольнив частково. 
 
Стягнув із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 08 вересня 2005 року у розмірі 90 000,00 дол. США, що еквівалентно 3 291 174,00 грн, та проценти за користування позикою у розмірі 8 100,00 дол. США, що еквівалентно 296 205,66 грн. 
 
В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовив. 
 
Вирішив питання про розподіл судових витрат. 
 
Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що розписка від 08 вересня 2005 року, оригінал якої міститься у матеріалах справи, підтверджує факт укладення між сторонами договору позики та отримання  ОСОБА_2 від ОСОБА_1 грошових коштів із зобов`язанням повернути їх, яке відповідач не виконала. Тому на підставі статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума основного боргу, а також три проценти річних від простроченої суми, які, враховуючи заяву сторони відповідача про застосування позовної давності, підлягають стягненню за період із 29 листопада 2015 року до            29 листопада 2018 року, тобто за останні три роки, що передували зверненню до суду з цим позовом. 
 
Натомість позовні вимоги про стягнення процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України (далі - НБУ) не підлягають задоволенню, оскільки у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання, як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування. Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України - гривню суперечитиме частинам першій, третій статті 1049 ЦК України. 
 
Вимога про відшкодування моральної шкоди також не підлягає задоволенню, оскільки позивач належним чином не довів обставин щодо необхідності докладати додаткових життєвих і душевних зусиль для організації свого життя без отримання грошей внаслідок порушення відповідачем договірних зобов`язань. Крім того, зазначені порушення привели до нарахування судом компенсаційних виплат на підставі частини другої статті 625 ЦК України. 
 
Одеський апеляційний суд постановою від 14 травня 2024 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Панька М. М. залишив без задоволення, а рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 28 серпня 2023 року - без змін. 
 
Апеляційний суд мотивував постанову тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
 
У висновку судової експертизи від 14 листопада 2019 року № 19-1448, складеному експертом Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз на виконання ухвали Комінтернівського районного суду Одеської області від 04 лютого 2019 року, містилася примітка про те, що питання «Чи відповідає дата документа, вказана у розписці, як 08 вересня 2005 року, дійсній даті виготовлення цього документа?» та «Якщо ні, то в який період часу був виготовлений документ?» підлягають розгляду фахівцями іншого профілю. 
 
Однак представник відповідача Вансович І. П. жодним чином не відреагував на зазначену примітку та не ставив перед судом першої інстанції питання про проведення додаткової або повторної експертизи. Саме з цих підстав колегія суддів відмовила стороні відповідача у призначенні та проведенні судово-технічної експертизи в суді апеляційної інстанції. 
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 
 
У червні 2024 року  ОСОБА_2 через представника ОСОБА_3 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 28 серпня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 14 травня 2024 року, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. 
 
На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник зазначила, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду              від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16, від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19 та у постановах Верховного Суду від 17 липня 2019 року у справі № 395/603/18, від 08 грудня 2021 року у справі № 522/24415/17, від 23 серпня 2023 року у справі № 205/1931/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, суди належним чином не дослідили зібрані у справі докази та необґрунтовано відхилили заяву учасника справи, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 4 частини другої статті 389, пункти 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України). 
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 мотивувала тим, що підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений. 
 
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від позичальника виконання боргового зобов`язання. Однак відповідачне отримувала від позивача грошові кошти у борг та не підписувала розписку від 08 вересня 2005 року. 
 
Наявність у наданій позивачем розписці зобов`язань повернути борг у грошовій сумі не може свідчити про те, що між сторонами було укладено договір позики та те, що позивач передав відповідачу грошові кошти. 
 
За клопотанням сторони відповідача Комінтернівський районний суд Одеської області ухвалою від 04 лютого 2019 року призначив судово-технічну та почеркознавчу експертизи, на вирішення яких поставив такі питання: - Чи виконаний підпис у розписці особисто ОСОБА_2 .?; - Чи відповідає дата документа, вказана у розписці, як 08 вересня 2005 року, дійсній даті виготовлення цього документа?; - Якщо ні, то в який період часу був виготовлений документ? Проведення експертизи доручено експерту Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз. 
 
У висновку судової почеркознавчої експертизи від 14 листопада 2019 року № 19-1448 експерт зазначив, що вирішити питання про те, чи виконаний підпис від імені ОСОБА_2 у розписці від 08 вересня 2005 року, складеній від імені ОСОБА_2 , розташований у нижній частині документа під текстом розписки, самою ОСОБА_2 або іншою особою, не виявилося можливим. При цьому експерт взагалі не надав відповіді на інші два питання, які стосувалися давності виконання розписки, зазначивши у примітках висновку експертизи про те, що відповідні питання підлягають розгляду фахівцями іншого профілю. 
 
Таким чином, відповідно до проведеної експертизи від 14 листопада 2019 року            № 19-1448 експерт не надав відповіді на питання, які мають суттєве значення для правильного вирішення справи, проте суд першої інстанції не роз`яснив стороні відповідача право на проведення повторної чи додаткової експертизи та не обговорив питання про призначення експертизи компетентному експерту, а суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив у її призначенні. 
 
Крім того, суди залишили поза увагою те, що у борговій розписці строк повернення позики визначений моментом пред`явлення вимоги, а отже, позика підлягала поверненню за правилами абзацу 2 частини першої статті 1049 ЦК України протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це. 
 
У матеріалах справи відсутні докази пред`явлення позивачем вимоги відповідачу про повернення позики у досудовому порядку, а тому днем пред`явлення вимоги про повернення переданих у позику грошових коштів є день подання позову  ОСОБА_1 . Натомість суди попередніх інстанцій стягнули три проценти річних за останні три роки до пред`явлення позову, тобто за період, коли прострочення зобов`язання із повернення позики не настало. 
 
Аргументи інших учасників справи 
 
У серпні 2024 року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_4 подав відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити цю скаргу без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції 
 
Верховний Суд ухвалою від 03 липня 2024 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали з Комінтернівського районного суду Одеської області. 
 
27 серпня 2024 року справу № 504/4355/18 передано до Верховного Суду. 
 
Верховний Суд ухвалою від 19 червня 2025 року призначив справу до судового розгляду. 
 
Фактичні обставини, з`ясовані судами 
 
Згідно з наданим позивачем оригіналом розписки від 08 вересня 2005 року  ОСОБА_2 отримала від  ОСОБА_1 у борг 90 000,00 дол. США з метою придбання у пайовиків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ремонтно-технічної майстерні та земельної ділянки, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .                     У розписці також зазначено, що позичальник зобов`язується за першою вимогою позикодавця повернути отримані у борг грошові кошти або переоформити на позивача зазначені об`єкти нерухомості. Позовна давність за цим договором позики за домовленістю сторін збільшена до 15 (п`ятнадцяти) років (том 1, а. с. 10). 
 
За договором купівлі-продажу нерухомого майна від 08 вересня 2005 року, посвідченим приватним нотаріусом Комінтернівського районного нотаріального округу Корчевською Т. І. за реєстровим № 1804, ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ремонтно-технічну майстерню, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , яка складається в цілому з: будівлі кузні літ. «А», будівель майстерні літ.  «Б», «Б-І», «б», «В», «Д», «д»; навісу літ.  «Г»; будівлі складу літ. «Е»; огорожі № № 1-6; брукування території. Продаж ремонтно-технічної майстерні вчинено за 10 014,00 грн, які продавці отримали від покупця до підписання цього договору (том 1, а. с. 11, 12). 
 
Крім того, за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 08 вересня 2005 року, посвідченим приватним нотаріусом Комінтернівського районного нотаріального округу Корчевською Т. І. за реєстровим № 1811, ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 земельну ділянку з кадастровим номером 5122786400:02:001:1159, площею 0,895 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Продаж земельної ділянки вчинено за 241 334,00 грн, які продавці отримали від покупця до підписання цього договору (том 1, а. с. 14, 15). 
 
Зазначені правочини від імені продавців уклав син відповідача ОСОБА_9 , який діяв на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Комінтернівського районного нотаріального округу Корчевською Т. І. 09 червня 2004 року за реєстровим № 891. 
 
Листом Головного управління Державної податкової служби у Херсонській області, АР Крим та місті Севастополі від 19 жовтня 2020 року № 2508/9/22-22-05-05 підтверджується, що згідно з відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів у період з 01 січня 1998 року до першого кварталу 2017 року ОСОБА_2 не була офіційно працевлаштована,                 не займалася підприємницькою діяльністю та не отримувала жодного доходу (том 1, а. с. 143-145). 
 
Згідно з листом Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області від 20 жовтня 2020 року № 2100-0802-7/43495 у цій установі відсутні відомості про страховий стаж і заробітну плату ОСОБА_2 . Водночас відповідач отримувала пенсію, починаючи з січня 2010 року, тобто після укладення зазначених договорів купівлі-продажу нерухомого майна та земельної ділянки від 08 вересня 2005 року (том 1, а. с. 178-182). 
 
Комінтернівський районний суд Одеської області ухвалою від 04 лютого 2019 року задовольнив клопотання сторони відповідача та призначив у справі судово-технічну, почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставив такі питання: - Чи виконаний підпис у розписці від 08 вересня 2005 року особисто ОСОБА_2 .?; - Чи відповідає дата документа, вказана у розписці, як 08 вересня 2005 року, дійсній даті виготовлення цього документа?; - Якщо ні, то в який період часу був виготовлений документ? Проведення експертизи доручено експерту Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз. 
 
27 січня 2020 року до суду першої інстанції надійшов висновок судової почеркознавчої експертизи від 14 листопада 2019 року № 19-1448, складений експертом Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Факторовичем В. Ю., у якому зазначено, що з причин, викладених у дослідницькій частині висновку, вирішити питання про те, чи виконаний підпис від імені ОСОБА_2 у розписці від 08 вересня 2005 року, складеній від імені ОСОБА_2 , розташований у нижній частині документа під текстом розписки, самою ОСОБА_2 або іншою особою, не виявилося можливим (том 1, а. с. 111-115). 
 
У вступній частині зазначеного висновку міститься примітка про те, що питання «Чи відповідає дата документа, вказана у розписці, як 08 вересня 2005 року, дійсній даті виготовлення цього документа?» та «Якщо ні, то в який період часу був виготовлений документ?» підлягають розгляду фахівцями іншого профілю, а в його дослідницькій частині зазначено, що оцінкою результатів порівняльного дослідження встановлено, що ні збіжні, ні розбіжні ознаки не утворюють сукупності, достатньої для якого-небудь (позитивного чи негативного) висновку про виконання досліджуваного підпису від імені ОСОБА_2 нею самою; викладене пояснюється тим, що збіжні ознаки належать до приблизних та часткових і за наявності розбіжностей не можуть бути покладені в основу позитивного висновку про тотожність виконавця; водночас виявлені розбіжності не вдалося оцінити однозначно, адже вони можуть бути пов`язані з тим, що не проявилося у наданому порівняльному матеріалі, а також з виконанням цього підпису іншою особою (з наслідуванням підпису ОСОБА_2 ); вирішення питання ускладнилося тим, що досліджуваний підпис короткий, конструктивно простий, а також обмеженою кількістю (у тому числі за часом виконання) порівняльного матеріалу, що не дозволило повною мірою простежити всі варіанти ознак почерку ОСОБА_2 . 
 
Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. 
 
Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
 
За змістом касаційної скарги рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині відмови у задоволенні позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди не оскаржуються, тому на підставі положень частини першої статті 400 ЦПК України Верховний Суд не переглядає ці рішення в означеній частині. 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. 
 
За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
 
Зазначеним вимогам закону оскаржувана постанова апеляційного суду повною мірою не відповідає. 
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Щодо позовної вимоги про стягнення основної суми боргу за договором позики 
 
Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. 
 
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
 
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). 
 
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. 
 
Згідно зі статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. 
 
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором(частина перша статті 1049 ЦК України). 
 
Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передання грошової суми позичальнику. 
 
У постанові Верховного Суду України від 28 листопада 2011 року у справі № 3-127гс11 зроблено висновок, що оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову. Обмеження заявників у праві на судовий захист шляхом відмови у задоволенні позову за відсутності доказів попереднього їх звернення до продавця з вимогами, оформленими в інший спосіб, ніж позов (відмінними від нього), фактично буде призводити до порушення принципів верховенства права, доступності судового захисту. 
 
Наведена правова позиція щодо можливості пред`явлення позикодавцем вимоги до позичальника про повернення суми позики саме шляхом подання до суду відповідного позову у подальшому підтримана Верховним Судом у постановах від 06 лютого           2019 року у справі № 753/2362/17, від 20 березня 2019 року у справі № 755/21936/15, від 17 лютого 2021 року у справі № 750/13632/18, від 03 листопада 2021 року у справі № 705/3275/18, від 08 грудня 2021 року у справі № 522/24415/17 та від 16 лютого     2022 року у справі № 520/19325/18. 
 
У статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). 
 
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). 
 
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. 
 
За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. 
 
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. 
 
Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та у постановах Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16 (провадження № 61-7418св18), від 06 квітня 2020 року у справі № 464/5314/17 (провадження № 61-10789св18). 
 
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, керуючись дійсним змістом та достовірністю документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. 
 
Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, у постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14 (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18), від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20). 
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) зробила такий висновок: «Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. […] Томуяк укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. […] Що стосується можливості і порядку визначення у рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначає, що нею висловлена правова позиція з цього приводу у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 14-134цс18, у якій вказано, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні». 
 
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). 
 
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 
 
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. 
 
У статті 110 ЦПК України передбачено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. 
 
Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
 
Задовольняючи позовні вимоги та стягуючи з відповідача на користь позивача основну суму боргу за договором позики, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованих висновків про те, що розписка від 08 вересня 2005 рокупідтверджує факт укладення між сторонами договору позики та отримання  ОСОБА_2 від ОСОБА_1  грошових коштів із зобов`язанням повернути їх, яке позичальник не виконала. 
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначили характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого в означеній частині ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права. 
 
Доводи касаційної скарги про те, що відповідно до проведеної експертизи                           від 14 листопада 2019 року № 19-1448 експерт не надав відповідні на питання, які мають суттєве значення для правильного вирішення справи, проте суд першої інстанції не роз`яснив стороні відповідача право на проведення повторної чи додаткової експертизи та не обговорив питання про призначення експертизи компетентному експерту, а суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив у її призначенні, не заслуговують на увагу з огляду на таке. 
 
Відповідно до частин третьої-п`ятої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. 
 
Згідно зі статтею 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. 
 
З матеріалів цієї справи відомо, що Комінтернівський районний суд Одеської області ухвалою від 04 лютого 2019 року за клопотанням сторони відповідача призначив судово-технічну, почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставив такі питання: - Чи виконаний підпис у розписці від 08 вересня 2005 року особисто ОСОБА_2 .?;       - Чи відповідає дата документа, вказана у розписці, як 08 вересня 2005 року, дійсній даті виготовлення цього документа?; - Якщо ні, то в який період часу був виготовлений документ? 
 
За наслідками проведення експертизи складено висновок від 14 листопада 2019 року № 19-1448, за змістом якого з причин, викладених у дослідницькій частині висновку, вирішити питання про те, чи виконаний підпис від імені ОСОБА_2 у розписці            від 08 вересня 2005 року, складеній від імені ОСОБА_2 , розташований у нижній частині документа під текстом розписки, самою ОСОБА_2 або іншою особою, не виявилося можливим (том 1, а. с. 111-115). 
 
Зазначений висновок надійшов до суду першої інстанції 27 січня 2020 року (том 1, а. с. 110). 
 
19 травня 2020 року сторона відповідача подала до суду першої інстанції клопотання про ознайомлення із матеріалами справи (том 1, а. с. 122). 
 
У судовому засіданні 09 липня 2020 року суд першої інстанції надав сторонам, зокрема й відповідачу ОСОБА_2 та її представнику ОСОБА_10 , можливість ознайомитися із висновком судової експертизи від 14 листопада 2019 року (том 1, а. с. 130-132). 
 
Водночас після ознайомлення із матеріалами справи та змістом судової експертизи сторона відповідача, будучи також присутньою у судових засіданнях 15 травня           2023 року, 25 липня 2023 року, 08 серпня 2023 року та 25 серпня 2023 року (том 1, а. с. 242, 243; том 2, а. с. 3, 13, 14, 19, 20), не заявляла клопотання про призначення судово-технічної експертизи давності документа та повторної судово-почеркознавчої експертизи, хоча суд першої інстанції неодноразово роз`яснював сторонам зміст їхніх процесуальних прав та обов`язків, і сторони, зокрема відповідач, не були обмежені у реалізації таких прав. 
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 43 ЦПК України учасники справи мають право ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, копії, одержувати копії судових рішень. 
 
Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживати процесуальними правами не допускається (частина перша статті 44 ЦПК України). 
 
Відповідно до частини четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. 
 
У частині першій статті 64 ЦПК України визначено, що представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки. 
 
Згідно з частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. 
 
Верховний Суд у постанові від 25 жовтня 2023 року у справі № 209/2875/21 зазначив, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається. Так, принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів під час виконання своїх юридичних обов`язків і здійснення своїх суб`єктивних прав. У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності під час здійснення ним прав і виконання обов`язків. 
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що сторона відповідача з часу ознайомлення із висновком експертизи (09 липня 2020 року) до дати ухвалення судом першої інстанції рішення по суті спору (25 серпня 2023 року) мала достатньо часу для підготовки і подання клопотання про призначення у справі судово-технічної експертизи давності документа та повторної судово-почеркознавчої експертизи, однак таким правом не скористалася. 
 
Оскільки ОСОБА_2 та її представники були обізнані про судове провадження та вчиняли процесуальні дії під час розгляду справи в суді першої інстанції, то суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову відповідачу у задоволенні клопотання про призначення судово-технічної експертизи, оскільки сторона відповідача не надала належних доказів неможливості заявлення такого клопотання у суді першої інстанції. 
 
У свою чергу, доводи заявника про застосування судами попередніх інстанцій норми права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду                      від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16, від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19 та у постановах Верховного Суду від 17 липня 2019 року у справі № 395/603/18, від 23 серпня 2023 року у справі № 205/1931/18, суд касаційної інстанції відхиляє, оскільки у кожній із наведених справ суди керувалися конкретними обставинами справи та фактично-доказовою базою з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. Крім того, висновки, зроблені Верховним Судом у зазначених справах, не суперечать висновкам, зробленим судами під час розгляду цієї справи. 
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) виклала правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів. 
 
З огляду на викладене, оскільки питання про достатність доказів належить до компетенції судів першої та апеляційної інстанцій і апеляційний суд не встановив порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції, то аргументи касаційної скарги про те, що суди не сприяли повному, об`єктивному і неупередженому розгляду справи, не можуть бути підставами для скасування ухвалених у справі судових рішень у частині вирішення позовної вимоги про стягнення основної суми боргу за договором позики і стосуються переоцінки доказів, що за приписами           статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. 
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд керується тим, що у справі, яка переглядається, під час вирішення позову в частині стягнення основної суми боргу за договором позики було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків судів в означеній частині, а за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. 
 
Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування. 
 
Отже, оскаржувані судові рішення у частині вирішення позовних вимог про стягнення основної суми боргу за договором позики відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні. 
 
Щодо позовних вимог про стягнення сум, передбачених статтею 625 ЦК України 
 
У справі, що переглядається, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився й апеляційний суд, дійшов висновку, що на підставі статті 625 ЦК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню не лише сума основного боргу, а також три проценти річних від простроченої суми за період із 29 листопада 2015 року до                    29 листопада 2018 року, тобто за останні три роки, що передували зверненню до суду з цим позовом. 
 
Колегія суддів не погоджується із зазначеними висновками судів попередніх інстанцій та вважає їх передчасними з огляду на таке. 
 
Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 
 
За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. 
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16 (провадження № 14-254цс19) зазначила, що порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Ураховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17,                             від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували зверненню до суду з таким позовом. 
 
Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, якими суд керувався під час вирішення позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують). 
 
Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо. 
 
Вирішуючи спір, апеляційний суд залишив поза увагою те, що у борговій розписці           від 08 вересня 2005 рокустрок повернення позики визначений моментом пред`явлення вимоги, а отже, позика підлягала поверненню за правилами абзацу 2 частини першої статті 1049 ЦК України протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це. 
 
Верховний Суд у постанові від 08 грудня 2021 року у справі № 522/24415/17 (провадження № 61-14057св21), на яку посилалася заявник у касаційній скарзі, зазначив, що у цій справі днем звернення з вимогою про повернення переданих у позику грошових коштів є день звернення з позовом (у цьому випадку 26 грудня       2017 року), а тому відповідні розрахунки трьох процентів річних мають здійснюватися із дати, що настала через тридцять днів після такого звернення (з 26 січня 2018 року), оскільки до моменту пред`явлення такої вимоги не настав строк повернення позики, а отже, не може мати місця й порушення зобов`язання позичальником щодо повернення позики. 
 
Однак, дійшовши висновку про обґрунтованість пред`явлених  ОСОБА_1 позовних вимог про стягнення трьох процентів річних на підставі статті 625 ЦК України за період із 29 листопада 2015 року до 29 листопада 2018 року, тобто за останні три роки, що передували зверненню до суду з цим позовом, апеляційний суд не спростував доводів апеляційної скарги про те, що позивач не направляв і відповідач не отримувала жодної досудової вимоги про повернення грошових коштів за борговою розпискою, а тому суд першої інстанції безпідставно стягнув три проценти річних за період, коли прострочення зобов`язання із повернення позики не настало. 
 
Встановлення обставин щодо направлення позивачем позичальнику досудової вимоги про повернення позики має важливе правове значення для визначення передумов застосування до спірних правовідносин положень статті 625 ЦК України. 
 
З огляду на викладене постанова апеляційного суду про залишення без змін рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позову не може вважатися законною та обґрунтованою, оскільки такий висновок суду є передчасним, зроблений на підставі неповного з`ясування фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. 
 
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватися вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. 
 
Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. 
 
Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, ухвалення законного й обґрунтованого рішення. 
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово вказував на те, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
 
В оскаржуваному рішенні суд апеляційної інстанції достатньою мірою не виклав мотиви, на яких воно ґрунтується, адже право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді заслухані, тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України», «Суомінен проти Фінляндії»). 
 
У контексті наведеного Верховний Суд вважає, що суд апеляційної інстанції допустив поверховий підхід до вирішення спору, у зв`язку з чим дійшов передчасних висновків про наявність правових підстав для задоволення позову в частині стягнення сум, передбачених статтею 625 ЦК України, з наведених в оскаржуваній постанові мотивів. 
 
Водночас за положеннями статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи касаційним судом Верховний Суд позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанцій, та давати оцінку доказам, які суди не дослідили, а отже, не має можливості вирішити спір по суті та ухвалити в означеній частині нове рішення за результатами касаційного перегляду цієї справи. 
 
Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції. 
 
Враховуючи, що внаслідок неналежного дослідження та оцінки зібраних доказів суд апеляційної інстанції не встановив фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалене ним судове рішення в частині вирішення позовної вимоги про стягнення сум, передбачених статтею 625 ЦК України, не може вважатися законним і обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню з переданням справи у цій частині на новий розгляд.Верховний Суд врахував, що апеляційний суд не усунув усіх порушень, допущених судом першої інстанції під час розгляду справи, а тому з метою процесуальної економії та з урахуванням визначених процесуальним законом повноважень апеляційного суду дійшов висновку, що справа підлягає направленню на новий апеляційний розгляд. 
 
Верховний Суд взяв до уваги тривалий час розгляду судами цієї справи, однак з метою дотримання принципівсправедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України), суд дійшов висновку про передання справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції для повного, всебічного та об`єктивного дослідження і встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для правильного вирішення справи. 
 
Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін, і ухвалити в означеній частинізаконне та справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону. 
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги 
 
З огляду на викладене колегія суддів Верховного Суду вважає за необхідне: 
 
касаційну скаргу задовольнити частково; 
 
рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в частині вирішення позовної вимоги про стягнення основної суми боргу за договором позики залишити без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України; 
 
постанову апеляційного суду в частині вирішення позовної вимоги про стягнення трьох процентів річних скасувати і направити справу у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених статтею 411 ЦПК України. 
 
Щодо судових витрат 
 
Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням у ній нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 
 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року у справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028сво18) наведено висновок про те, що у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з направленням справи на розгляд до суду першої / апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат. 
 
Отже, враховуючи, що Верховний Суд справу в частині вирішення позовної вимоги про стягнення трьох процентів річних передає на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, тобто не вирішує остаточно спір по суті, то у цьому конкретному випадку судові витрати, в тому числі понесені сторонами у зв`язку з розглядом справи в судах апеляційної та касаційної інстанцій, мають бути перерозподілені за результатами розгляду справи судом апеляційної інстанції, тобто за загальними правилами розподілу судових витрат. 
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ: 
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Чебан Світлана Володимирівна, задовольнити частково. 
 
Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 28 серпня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 14 травня 2024 року в частині вирішення позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення основної суми боргу за договором позики залишити без змін. 
 
Постанову Одеського апеляційного суду від 14 травня 2024 року в частині вирішення позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення процентів скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Суддя-доповідач | Є. В. Петров
Судді | А. І. Грушицький
| В. М. Ігнатенко
| І. В. Литвиненко
| В. В. Пророк