Номер провадження: 22-ц/813/3456/25 
Справа № 522/26/15-ц
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10.06.2025 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Сєвєрової Є.С., Таварткіладзе О.М.
                        за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Негоциант» до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Негоциант», треті особи: Акціонерне товариство «Райффайзен Банк», ОСОБА_1 про визнання договору іпотеки недійсним, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Домусчі Л.В. 21 червня 2024 року у м. Одеса, -

встановила:

У січні 2015 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» (правонаступником якого є ТОВ «ФК «Негоциант») звернулося до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки (т. 1 а.с. 3-6).
В обґрунтування позову ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» посилалося на те, що між Банком та ОСОБА_1 24 травня 2007 року було укладено кредитний договір № 010/25-28/07-278, відповідно до умов якого позивач надав ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 300000 доларів США зі строком користування кредитом до 24 травня 2017 року зі сплатою відсотків, враховуючи внесені зміни, у розмірі 12,5% річних. У якості забезпечення виконання зобов`язань за зазначеним кредитним договором, між позивачем та ОСОБА_2 24 травня 2007 року укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого остання виступила майновим поручителем виконання  ОСОБА_1  зобов`язань за вказаним кредитним договором № 010/25-28/07-278 від 24 травня 2007 року.
Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 березня 2015 року позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» було задоволено. Звернуто стягнення на предмет іпотеки – нежилі приміщення першого поверху № 502, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 163,0 кв.м., що належить ОСОБА_2 на праві приватної власності та знаходяться в іпотеці за іпотечним договором, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Городецькою В.М., за реєстровим № 3744, та задоволено за рахунок його вартості вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» щодо стягнення заборгованості за кредитним договором № 010/25-28/07-275 від 24 травня 2007 року, укладеним між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 у розмірі 368521,75 доларів США та 1773659,96 грн. шляхом проведення прилюдних торгів під час здійснення виконавчого провадження. Встановлено спосіб виконання рішення суду, визначивши початкову ціну продажу предмета іпотеки для його подальшої реалізації у розмірі, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» судовий збір у сумі 3654,0 грн. (т. 1 а.с. 91-92).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 15 березня 2023 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 березня 2015 року закрито (т. 2 а.с. 210-212).
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 15 травня 2023 року заяву представника ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення задоволено, заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 березня 2015 року скасовано, справу призначено до розгляду (т. 3 а.с. 40-42).
21 липня 2023 року представник ТОВ «ФК «Негоциант» надав суду заяву, в якій просив замінити позивача ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на його правонаступника - ТОВ «ФК «Негоциант».
Протокольною ухвалою суду задоволено клопотання представника Товариства, замінено позивача ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на його правонаступника згідно договорів відступлення прав за іпотечним договором на ТОВ «ФК «Негоциант».
У грудні 2023 ОСОБА_2 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси із зустрічним позовом до ТОВ «ФК «Негоциант», треті особи: АТ «Райффайзен Банк», ОСОБА_1 про визнання договору іпотеки недійсним, в якому просила суд визнати недійсним договір іпотеки від 24 травня 2007 року, сторонами якого є ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 (т. т. 3 а.с. 137-138).
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 22 квітня 2024 року позов ОСОБА_2 про визнання договору іпотеки недійсним в частині вимог до АТ «Райффайзен Банк Аваль» було залишено без розгляду (т. 3, а.с. 208-211).
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 21 червня 2024 року позов ТОВ «ФК «Негоциант» було задоволено. В рахунок погашення заборгованості за Договором кредиту № 010/25-28/07-275 від 24 травня 2007 року в розмірі 367323,02 доларів США, звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: нежилі приміщення першого поверху № 502, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 163,0 кв.м., що належить ОСОБА_2 на праві приватної власності, шляхом реалізації предмету іпотеки з прилюдних торгів, ціну встановити на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом в межах процедури виконавчого провадження. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «ФК «Негоциант» судовий збір у сумі 3654 грн. (т. 4 а.с. 82-95).
Постановою Одеського апеляційного суду від 07 листопада 2024 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2  було задоволено частково. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 червня 2024 року змінено та доповнено в частині мотивування, в іншій частині - залишено без змін (т. 4 а.с. 152-162).
Не погоджуючись із рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 21 червня 2024 року, ОСОБА_1 звернулася до Одеського апеляційного суду із апеляційною скаргою.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ТОВ «ФК «Негоциант» відмовити, зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнити у повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на недостовірних фактах, оскільки ОСОБА_1 не укладала кредитний договір №010/25-28/07-278 від 24 травня 2007 року та не отримувала грошові кошти у сумі 300000 доларів США. Станом на сьогоднішній день у Верховному Суді розглядається справа № 521/11078/13-ц щодо стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів за даним кредитним договором та остаточне рішення, як і факт укладання ОСОБА_1 кредитного договору не прийнято. Кредитний договір№010/25-28/07-278 від 24 травня 2007 року є неукладеним, що в свою чергу не створює жодних зобов`язань та наслідків їх порушень для відповідачів, так як всі подальші договори є недійсними або неукладеними, так як ОСОБА_2 вказує, що не укладала жодних договорів. 
Сторони про розгляд справи на 10 червня 2025 року були сповіщені належним чином, у судове засідання з`явився представник ТОВ «ФК «Негоциант». 
09 червня 2025 року від представника ОСОБА_2 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.
Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи, 24 травня 2007 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» (правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», згодом АТ «Райффайзен Банк») було укладено кредитний договір № 010/25-28/07-278, за умовами якого ОСОБА_1 надано кредит на споживчі цілі у сумі 300000,00 доларів США із сплатою 12,5 % річних та порядком погашення суми основної заборгованості з червня 2007 року по травень 2017 року щомісячно рівними частками по 2500 доларів США, з кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту 24 травня 2017 року (т.1, а.с. 7-17).
В якості забезпечення позичальником виконання своїх зобов`язань щодо погашення кредиту та сплати процентів, між Банком та ОСОБА_2 було укладено Договір іпотеки від 24 травня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Горецькою В.М., за умовами якого ОСОБА_2 передала, а Банк прийняв в іпотеку нерухоме майно – нежитлові приміщення першого поверху № 502, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 163,0 кв.м., що належить ОСОБА_2 (т.1, а.с. 28-34).
07 грудня 2009 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» була укладена додаткова угода № 010/25-28/07-278/2 від 07 грудня 2009 року до кредитного договору № 010/25-28/07-278 від 24 травня 2007 року, з порядком погашення суми основної заборгованості: - з 10 грудня 2009 року по 10 травня 2010 року щомісячно рівними частками по 600 доларів США; - з 10 червня 2010 року – щомісячно рівними частками по 1900 доларів США (т. 1, а.с. 18-21).
У зв`язку із викладеним були укладені наступні правочини: - договір поруки № 12/2-0-1/071 від 07 грудня 2009 року між Банком та ОСОБА_2 ; - договір поруки № 12/2-0-1/072 від 07 грудня 2009 року між Банком та ОСОБА_4 ; - договір поруки № 12/20-1/073 від 07 грудня 2009 року між ТОВ «Юджінія Тревел ЛТД» та Банком. 
Згідно довідки про стан заборгованості за кредитним договором № 010/25-28/07-278 від 24 травня 2007 року, станом на 11 грудня 2014 року загальна сума заборгованості складала 445974,15 доларів США (т. 1, а.с. 35-37).
У матеріалах справи наявна копія рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 червня 2012 року у справі № 2-1374/11 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору: ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі його Одеської обласної дирекції, про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності, розподіл майна шляхом визнання права власності задоволено частково.
В рамках цієї справи судом першої інстанції встановлено, що 596/1000 частини та 404/1000 частини кв. АДРЕСА_2 , 32/100 частини кв. АДРЕСА_3 , 68/100 частини кв. АДРЕСА_4 , нежитлове приміщення № 502 першого поверху площею 163,0 кв.м. по АДРЕСА_1 , садовий будинок по АДРЕСА_5 , земельна ділянка площею 0,0586 га по АДРЕСА_5 , автомобіль FORD TRANZIT, 1990 року виготовлення, д/з НОМЕР_1 , та автомобіль OPEL VIVARO, 2002 року виготовлення, державний знак НОМЕР_2 , - є сумісно набутим майном колишнього подружжя ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 . 
За результатами розгляду справи суд вирішив визнати за ОСОБА_3 , в порядку спадкування за заповітом ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/2 ідеальну частку у наступному майні: 596/1000 частини кв. АДРЕСА_2 ; 404/1000 частини квартири АДРЕСА_2 ; 32/100 частини квартири АДРЕСА_3 ; 68/100 частини квартири АДРЕСА_4 ; нежитловому приміщенні № 502 першого поверху, площею 163,0 кв.м., по АДРЕСА_1 ; садовому будинку по АДРЕСА_5 ; земельній ділянці, площею 0,0586 га по АДРЕСА_5 ; автомобілі FORD TRANZIT, 1990 року виготовлення, державний знак НОМЕР_1 ; та автомобілі OPEL VIVARO, 2002 року виготовлення, державний знак НОМЕР_2 . Також стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати в сумі 1707 грн. 50 коп. У задоволені решти частини позовних вимог відмовлено (т. 4 а.с. 2-6).
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України касаційну скаргу ОСОБА_2 було задоволено частково, рішення Приморського районного суду міста Одеси від 13 червня 2012 року та ухвала Апеляційного суду Одеської області від 13 грудня 2012 року скасовані, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 липня 2013 року у справі № 2-1374/11 позов ОСОБА_3 було задоволено частково. Встановлено, що 596/1000 частин та 404/1000 частин кв. АДРЕСА_2 , 32/100 частин кв. АДРЕСА_3 , 68/100 частин кв. АДРЕСА_4 , є сумісно набутим майном колишнього подружжя ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 . 
Суд вирішив визнати за ОСОБА_3 , в порядку спадкування за посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Криворотенко Л.І. 29 квітня 2008 року, зареєстрованим в реєстрі за № 3782 заповітом від імені ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/2 ідеальну частку у наступному майні: - 596/1000 частин кв. АДРЕСА_2 ; - 404/1000 частин кв. АДРЕСА_2 . У задоволенні решти частини позовних вимог відмовлено (т. 4 а.с. 10-12).
Крім того, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01 липня 2014 року по справі № 522/5508/14-ц, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 02 лютого 2015 року, ОСОБА_1 було відмовлено у задоволені її позову до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання кредитного договору від 24 травня 2007 № 010/25-28/07-378 недійсним. Позов був обґрунтований тим, що відповідачем були допущені численні порушення при укладенні договору.
В подальшому ОСОБА_1 зверталась до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 , ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль», ТОВ «Юджінія Тревел ЛТД» про визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування реєстрації та визнання недійсним договору іпотеки. За результатами розгляду цієї справи за № 522/14341/15-ц рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17 лютого 2016 року позовні вимоги були задоволені частково. Однак, в подальшому позивач відмовилась від своїх позовних вимог, та ухвалою Одеського апеляційного суду від 04 червня 2019 року визнано нечинним рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 лютого 2016 року, провадження в справі закрито та скасовані заходи забезпечення позову (т. 3, а.с. 176-178, 179-183).
Також, ОСОБА_1 зверталась до суду з позовом до АТ «Райффайзен банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції АТ «Райффайзен банк Аваль», треті особи: ОСОБА_4 , ТОВ «Фінансова компанія «Форінт», ТОВ «Фінансова компанія «Морган Кепітал», ТОВ «ФК «Негоциант», про визнання недійсним кредитного договору № 010/25-28/07-378 від 24 травня 2007 року з мотивів того, що вона не підписувала цей договір. За результатами розгляду цієї справи № 522/9008/18 рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18 лютого 2021 року у задоволені позову було відмовлено (т. 4, а.с. 13-18). Постановою Одеського апеляційного суду від 27 березня 2024 року вказане рішення змінено в частині мотивування (т. 4, а.с. 19-25).
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 30 серпня 2022 року по справі № 521/11078/13, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 03 квітня 2023 року, позовну заяву АТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ТОВ «Фінансова компанія «Морган кепітал» до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 ,  ОСОБА_2  про стягнення заборгованості було задоволено частково.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Морган кепітал» заборгованість за кредитом в сумі 367323,02 доларів США.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Морган кепітал» заборгованість за кредитом в сумі 367323,02 доларів США.
В іншій частині позову відмовлено.
Позовні вимоги ОСОБА_3 до АТ Райффайзен Банк Аваль (правонаступник ТОВ «Фінансова компанія «Морган кепітал») залишено без задоволення (т. 4 а.с. 26-36).
Щодо первісних позовних вимог ТОВ «Фінансова компанія «Морган кепітал» про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за Договором кредиту № 010/25-28/07-278 від 24 травня 2007 року, а саме на нежитлові приміщення першого поверху № 502, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 163,0 кв.м., що належить ОСОБА_2 , шляхом реалізації предмету іпотеки з прилюдних торгів, початкову ціну продажу предмету іпотеки встановити на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення процедури виконавчих дій. 
За змістом ст. ст. 15 і 16 ЦК України, кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.
Згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, в разі прострочення повернення чергової частини позики, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, яка залишилася та сплати процентів, належних йому.
Як зазначав первісний позивач, ТОВ «ФК «Негоциант» у своєму позові, умови кредитного договору третьою особою ОСОБА_1 не виконувались, у зв`язку з чим існує заборгованість за вказаним кредитним договором, в забезпечення якого укладено договір іпотеки з відповідачкою. Як правильно встановлено судом першої інстанції, саме неналежне виконання сторонами взятих на себе зобов`язань призвело до виникнення простроченої заборгованості, яка складає 367323,02 доларів США.
Зазначені обставинами не спростовані відповідачкою та третьою особою, також підтверджені рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 30 серпня 2022 року по справі № 521/11078/13.
Згідно ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.
Таким чином іпотека, як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання, є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх. Забезпечувальне зобов`язання (взаємні права і обов`язки) виникає між іпотекодержателем (кредитором за основним зобов`язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов`язанням). Виконання забезпечувального зобов`язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов`язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого переважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна).
Отже, іпотека є специфічним видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні його власника, який обмежений у правомочності самостійно розпоряджатися предметом іпотеки. Тобто іпотека обмежує такий елемент права власності, як право розпорядження нерухомим майном, яке є предметом іпотечного договору. Особливістю цього виду забезпечення виконання зобов`язання є те, що обтяження майна іпотекою відбувається незалежно від зміни власника такого майна, тому стосовно кожного наступного власника іпотечного майна виникають ризики настання відповідальності перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання, зокрема звернення стягнення на предмет іпотеки (рішення Конституційного Суду України від 14 липня 2020 року у справі № 8-р/2020).
Частиною 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.
Згідно зі ст. 12 цього Закону, у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.
Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (ч. 4 ст. 33 Закону України «Про іпотеку»).
Поряд із цим ст. ст. 39 та 41 Закону України «Про іпотеку» врегульовано порядок реалізації нерухомого майна, що є предметом іпотеки, за рішенням суду.
Таким чином, на підставі договору іпотеки іпотекодержатель має право ініціювати звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку з посиланням на обставини щодо невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання або в позасудовому порядку, внаслідок чого право власності іпотекодавця на майно може припинитися в порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».
Відповідно, задоволення судом позовної вимоги про визнання права іпотекодержателя надає позивачу можливість у майбутньому, в разі порушення боржником основного зобов`язання, виконання якого забезпечено іпотекою, звернути стягнення на предмет іпотеки в судовому або позасудовому порядку, а наслідком такого звернення буде набуття іпотекодержателем майна - самого предмета іпотеки у разі передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або грошових коштів у разі реалізації предмета іпотеки.
Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол до Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) поняття «майно» (possessions) у ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на речі матеріального світу та не залежить від формальної класифікації, прийнятої у національному законодавстві: деякі інші права й інтереси, що становлять активи, теж можуть розглядатися як «майнові права», а отже, як «майно» (рішення ЄСПЛ від 05 січня 2000 року у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява N 33202, § 100).
За певних обставин захистом ст. 1 Першого протоколу до Конвенції може користуватися легітимне очікування (legitimate expectation) успішної реалізації майнових прав (право вимоги). Для того щоб «очікування» було «легітимним», воно має бути заснованим на нормі закону або іншому правовому акті, такому як судове рішення, пов`язаному з майновим інтересом (рішення ЄСПЛ від 28 вересня 2004 року у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia), заява N 44912/98, § 49, 50).
З метою захисту законних прав та інтересів учасників цивільного обороту, насамперед інтересів кредитора, глава 49 Цивільного кодексу України регламентує забезпечення виконання зобов`язання, зокрема, шляхом застави майна.
Вказаний інститут цивільного права спрямований, зокрема, на покращення гарантування майнових інтересів сторін договору.
Звідси іпотека як окремий вид застави гарантує саме майнові інтереси боржника та кредитора за основним зобов`язанням, забезпеченим іпотекою.
Судом першої інстанції правильно встановлено та не спростовано відповідачем, що позичальник належним чином не виконувала взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку із у останньої чим утворилась заборгованість у розмірі 367323,02 доларів США, що підтверджено рішенням Малиновського суду м. Одеси від 30 серпня 2022 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 03 квітня 2023 року, яким стягнуто суму боргу у розмірі 367323,02 доларів США, із яких заборгованість за кредитом складає 260437,89 доларів США, заборгованість за процентами становить 106885,13 доларів США.
Відтак, враховуючи, що оскільки основне зобов`язання договору кредиту не погашене, то позовні вимоги банку щодо задоволення таких вимог за рахунок іпотечного майна - нежилих приміщень першого поверху № 502, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 163,0 кв.м., шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки до особи, яка є власником іпотечного майна на момент заявлення таких вимог, тобто ОСОБА_2 , є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Одночасно, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви представника відповідача про сплив строку позовної давності, оскільки строк дії кредитного договору зазначений до 24 травня 2017 року, а позов був поданий в 2015 року, тобто в межах строку дії договору.
Крім того, сплив строку позовної давності не припиняє невиконане зобов`язання за кредитним договором та договір іпотеки, яким таке зобов`язання забезпечене та не припиняє суб`єктивне право кредитора на одержання від боржника виконання зобов`язання в порядку, визначеному сторонами в іпотечному договорі.
Щодо зустрічного позову ОСОБА_2 . 
Як вбачається з матеріалів справи, предметом зустрічних позовних вимог є визнання недійсним договору іпотеки від 24 травня 2007 року, укладеного між ОСОБА_2 , як іпотекодавцем, та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», як іпотекодержателем, правонаступником якого є ТОВ «ФК «Негоциант». 
Підставою позову про визнання недійсним іпотечного договору є та обставина, що ОСОБА_2 не підписувала вказаний договір.
Стаття 629 ЦК України встановлює, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Стаття 215 ЦК України встановлює умови недійсності правочину.
Велика палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16 зазначила, що порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису ч. 1 ст. 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.
Як у ч. 1 ст. 215 ЦК України, так і у ст. ст. 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.
У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.
За ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Згідно ч. 1 та 2 ст. 207 ЦК України (в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами.
Нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (ч. 2 ст. 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».
Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (частина друга статті 1055 ЦК України).
У постанові Верховного Суду від 16 січня 2021 року у справі № 441/1325/16-ц (провадження № 61-20329св19) зроблено висновок, що правовим наслідком недодержання письмової форми кредитного договору є його нікчемність.
Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення».
Звернення з вимогою про визнання недійсним правочину, який аргументовано тим, що цей договір не підписувався і не укладався, не передбачено законодавством, тобто не є правомірним способом захисту, та не є ефективним (висновки Великої Палати Верховного Суду у постановах від 16 червня 2020 року справа № 145/2047/16 та від 26 жовтня 2022 року справа № 227/3760/19-ц).
Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З урахуванням викладеного колегія суддів доходить висновку, що вимоги зустрічного позову про визнання недійсним договору іпотеки обґрунтовані тим, що сторона його не підписувала, тобто договір іпотеки є неукладеним, однак, з врахуванням вище наведених норм права, такий позов є неефективним способом захисту, а відтак, не може бути задоволений судом. При цьому сторона не була позбавлена можливості, в межах спору про звернення стягнення на предмет іпотеки, надати відповідні докази на підтвердження своєї позиції про те, що підпис на договорі здійснений іншою особою, тим самим спростувавши доводи банку та довівши необґрунтованість позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, що ОСОБА_2 зроблено не було.
Частина 1 ст. 13 ЦК України встановлює, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 2 цієї статті не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. А за ч. 6 у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.
Добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства та імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Добросовісність – це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість.
Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Зловживання правом – це особливий тип правопорушення, яке вчиняється правомочною особою при здійсненні нею належного їй права, пов`язаний з використанням недозволених конкретних форм у межах дозволеного їй законом загального типу поведінки.
Зловживання правом і використання приватноправового інструментарію всупереч його призначенню проявляється у тому, що: 1) особа (особи) «використовувала / використовували право на зло»; 2) наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки є певним станом, у який потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів / умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); 3) враховується правовий статус особи / осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а й про обсяг прав інших учасників цих правовідносин і порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах, або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (постанова ВП ВС від 07 вересня 2022 року в справі № 910/16579/20).
Потрібно розмежовувати зловживання процесуальними правами та зловживання матеріальними (цивільними) правами. Вказані правові конструкції відрізняються як по суті, так і за правовими наслідки щодо їх застосування судом. При зловживанні процесуальними правами суд має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання, позов, чи застосувати інші заходи процесуального примусу. Натомість правовим наслідком зловживання матеріальними (цивільними) правами може бути, зокрема, відмова у захисті цивільного права та інтересу, тобто відмова в позові (постанова КЦС ВС від 03 червня 2020 року в справі № 318/89/18).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанови Верховного Суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21, Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19).
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічною позовною заявою, в якій просила суд визнати недійсним договір іпотеки від 24 травня 2007 року лише 19 грудня 2023 року, тобто, після 16 років після його укладення. Докази на підтвердження того, що ОСОБА_2 раніше зверталась з будь-якими позовами чи іншим чином намагалась оспорювати вказаний договір, в матеріалах справи відсутні та сторонами до судів першої та апеляційної інстанцій не подавались. 
У матеріалах справи наявні копії численних судових рішень в інших справах, які стосувались предмету іпотеки (нежитлових приміщень № 502 першого поверху, площею 163,0 кв.м., по АДРЕСА_1 ), та в яких приймала участь ОСОБА_2 . Так, в рамках цивільної справи № 2-1374/11 ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заперечували щодо задоволення позовних вимоги ОСОБА_3 в частині поділу нежитлових приміщень № 502 першого поверху, площею 163,0 кв.м., по АДРЕСА_1 та заявляли про те, що задоволення цих позовних вимог призведе до порушення прав банку як іпотекодержателя за договором іпотеки від 24 травня 2007 року, який укладено в забезпечення виконання зобов`язань до кредитним договором №010/25-28/07-278 від 24 травня 2007 року (т. 4, а.с. 3, 11 оборот). 
Таким чином, суд першої інстанції правильно зазначив, що в межах зазначеної цивільної справи № 2-1374/11 оскаржувалось право власності на спірне нежитлове приміщення, що належить ОСОБА_2 , іпотекодержателем якого був ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції. При цьому ОСОБА_2 приймала активну участь в розгляді справи № 2-1374/11 та заперечувала щодо позовних вимог, однак жодним чином не оспорювала права ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» як іпотекодержателя нежитлових приміщень № 502 першого поверху, площею 163,0 кв.м., по АДРЕСА_1 .
Крім того, ОСОБА_2 була обізнана про існування і цивільної справи № 522/14341/15-ц за позовом ОСОБА_1 про визнання недійсним кредитного договору №010/25-28/07-278 від 24 травня 2007 року (в забезпечення виконання якого був укладений договір іпотеки), скасування реєстрації та визнання недійсним договору іпотеки та подавала заяву про розгляд справи за її відсутності (т. 4, а.с. 179 оборот). Разом з тим, ані в межах вказаної справи, ані з окремим позовом з метою оспорення договору іпотеки ОСОБА_2 до суду не зверталась. 
З врахуванням вище наведених обставин справи, оскільки позивач впродовж тривалого часу визнавала існування іпотечних правовідносин та прав банку на предмет іпотеки, не оскаржувала договір іпотеки та звернулась з відповідним позовом в межах справи про звернення стягнення на предмет іпотеки лише 19 грудня 2023 року (тобто, більш ніж через 16 років), а також враховуючи процесуальну позицію зустрічного позивача й обраний спосіб захисту прав, існують обгрунтовані підстави вважати про зловживання ОСОБА_2 матеріальним правом, зокрема шляхом звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору іпотеки з метою уникнення виконання зобов`язань.
Безпідставними при цьому є доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що остання не укладала кредитний договір №010/25-28/07-278 від 24 травня 2007 року та не отримувала грошові кошти у сумі 300000 доларів США.
Так, колегія суддів враховує, що постановою Верховного Суду від 30 квітня 2025 року у справі № 521/11078/13-ц щодо стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів, рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 30 серпня 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду від 03 квітня 2023 року, якими позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» (правонаступником якого є ТОВ «ФК «Морган кепітал») був задоволений частково, було залишено без змін, що свідчить про встановлення судами факту укладання кредитного договору та наявність заборгованості через невиконання ОСОБА_1 його умов.
Крім того, відповідно до змісту рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 липня 2014 року у справі № 522/5508/14-ц, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 02 лютого 2015 року, звертаючись до суду з вимогою визнати цей кредитний договір недійсним, ОСОБА_1 навіть не посилалась на факт того, що не укладала його, а вказувала лише на незаконність окремих його умов, які, на її думку, мали свідчити про його недійсність та відсутність ліцензії на відповідні фінансові послуги у іноземній валюті. 
Тому твердження апелянта про те, що вона не підписувала кредитний договір від 24 травня 2007 року та не отримувала кредитні кошти, суперечать неспростованим відповідним преюдиційним обставинам та принципу добросовісності, а також не можуть бути прийняті відповідно до доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки).
Інші доводи апеляційної скарги були предметом розгляду суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду першої інстанції, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.
При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 травня 2024 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування  немає. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -
постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 червня 2024 року – залишити без змін з урахуванням змін, внесених постановою Одеського апеляційного суду від 07 листопада 2024 року.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 04 липня 2025 року.

Головуючий                                                        С.О. Погорєлова

Судді                                                        Є.С. Сєвєрова

                                                       О.М. Таварткіладзе