ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

       12 серпня 2025 року                                                                м. Чернівці
                        Справа № 713/176/25
                                                                        Провадження №22-ц/822/611/25
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:
Судді-доповідача -         Литвинюк І. М. 
суддів: Одинака О. О., Перепелюк І. Б.,         
секретар – Бугай В. М.,
учасники справи: 
позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України»
відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Товариство з додатковою відповідальністю страхова компанія «Альфа-Гарант»,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 21 травня 2025 року, головуючий у І-й інстанції – Кибич І. А., 

ВСТАНОВИВ:

У січні 2025 року ТОВ «Газорозподільні мережі України», в особі Чернівецької філії, звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ТДВ СК «Альфа-Гарант», ОСОБА_2 про відшкодування матеріальних збитків.
В обґрунтування позовних вимог посилалося на те, що 14 листопада 2024 року ОСОБА_1 , під час керування легковим автомобілем «Volkswagen Caddy», реєстраційний номер НОМЕР_1 , по вул. Центральній, 132 у с. Карапчів Вижницького району Чернівецької області, вчинив дорожньо-транспортну пригоду, в результаті якої було пошкоджено газопровід середнього тиску діаметром 50 мм та огорожу, внаслідок чого ТОВ «Газорозподільні мережі України», в особі Чернівецької філії, було завдано матеріальної шкоди. 
Зазначало, що факт пошкодження газопроводу зафіксований фотозйомкою. 14 листопада 2024 року працівниками ТОВ «Газорозподільні мережі України» за участі ОСОБА_1 було складено акт про пошкодження систем газопостачання. Вина ОСОБА_1 у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди доведена протоколом про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №173436 від 14 листопада 2024 року, у якому зафіксовано місце, спосіб та обставини вчиненого правопорушення, схемою місця ДТП, а також постановою Вижницького районного суду Чернівецької області від 10 грудня 2024 року. 
Згідно з постановою Вижницького районного суду в діях ОСОБА_3 є подія та склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, винуватість доведена, у зв`язку з чим на ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення у виді штрафу.
З розрахунку обсягу витоку газу відповідно до вимог ГРМ, обсяг витоку природного газу через пошкоджений ОСОБА_1 газопровід становить 1 852,37 куб. Згідно з актом приймання-передачі природного газу, переданого позивачу постачальником ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України», ціна природного газу без ПДВ становить 6,183,33 грн, тобто повна ціна газу з ПДВ становить 7,42 грн за 1 куб. м природного газу. Вартість обсягу витоку (витрати) природного газу через пошкоджений ОСОБА_4 газопровід становить 13 744,59 грн (1852,37 х 7,42 = 13 744,59). Внаслідок пошкодження ОСОБА_4 зазначеного вище газопроводу працівниками ТОВ «Газорозподільні мережі України» в особі Чернівецької філії були виконані відновлювальні будівельні роботи та використані відповідні витратні матеріали, що по розрахунку вартості будівельних робіт становить 42 231,98 грн. Загальна сума завданої матеріальної шкоди становить 55 976,57 грн (13 744,59 + 42 231,98 = 55 976,57). 
29 листопада 2024 року ОСОБА_5 направлено досудову пропозицію щодо добровільного врегулювання спору, в якій запропоновано сплатити заборгованість або звернутись до Вижницького УЕГГ для вирішення питання щодо можливості реструктуризації суми боргу. ОСОБА_6 залишив вказану досудову пропозицію без відповіді та реагування, що змусило звернутись з цим позовом до суду.
Відповідно до умов страхового полісу №219526384 від 20 лютого 2024 року з боку ТДВ СК «Альфа-Гарант» була застрахована цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 , з яким ТДВ СК «Альфа-Гарант» було укладено договір страхування цивільно-правової відповідальності власника наземного транспортного засобу (легковий автомобіль «Volkswagen Caddy» реєстраційний номер НОМЕР_1 ). ТДВ СК «Альфа-Гарант» та ОСОБА_2 мають нести перед ТОВ «Газорозподільні мережі України» в особі Чернівецької філії солідарну разом з ОСОБА_1 відповідальність за заподіяну матеріальну шкоду.
З урахуванням уточнених вимог, просило стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ТДВ СК «Альфа-Гарант», ОСОБА_2 на користь ТОВ «Газорозподільні мережі України» в особі Чернівецької філії завдані матеріальні збитки в сумі 55 976,57 грн та судові витрати. 
Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 21 травня 2025 року позов задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Газорозподільні мережі України» в особі Чернівецької філії матеріальні збитки в сумі 55 976,57 грн.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що саме відповідач ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом марки «Volkswagen Caddy», реєстраційний номер НОМЕР_1 , вчинив дорожньо-транспортну пригоду, внаслідок якої був пошкоджений розподільчий газопровід, а тому саме відповідач ОСОБА_1 повинен нести цивільно-правову відповідальність та відшкодувати завдану шкоду.
Позивачем надано належні, допустимі та достатні докази, які підтверджують об`єм витоку газу, що відбувся внаслідок дорожньо-транспортної пригоди 14 листопада 2024 року за участю відповідача ОСОБА_1 та ціну природнього газу, суму збитків та вартість відновлювальних робіт.
Власником транспортного засобу марки «Volkswagen Caddy», реєстраційний номер НОМЕР_1 , є відповідач ОСОБА_2 . Саме між ОСОБА_2 та ТДВ СК «Альфа-Гарант» було укладено договір страхування транспортного засобу марки «Volkswagen Caddy», реєстраційний номер НОМЕР_1 .
Доказів того, що відповідальність відповідача ОСОБА_1 , як особи, яка правомірно володіла забезпеченим транспортним засобом, застрахована, не надано.
Відповідачем ОСОБА_1 не підтверджено жодними доказами, щодо повідомлення ТДВ СК «Альфа-Гарант» про настання страхового випадку 14 листопада 2024 року.
На зазначене рішення суду відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким зобов`язати ТДВ СК «Альфа-Гарант» відшкодувати ТОВ «Газорозподільні мережі України» в особі Чернівецької філії матеріальні збитки, завдані ОСОБА_1 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
Посилається на те, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим. 
Зазначає, що страхується не конкретна особа, а фінансові зобов`язання, які виникають у власника транспортного засобу (або іншої особи, яка керувала ним) у випадку заподіяння шкоди третім особам.
Відповідно до п. 10.1 Договору добровільного страхування наземного транспорту «Пряме врегулювання до автоцивілки» №06-ТКАЕР - 219526384 допущеною до керування транспортним засобом особою визнається особа, що керує транспортним засобом на законних підставах віком від 18 років, наявні права відповідної категорії (без обмежень водійського стажу).
Тобто відповідно до вказаного Договору, дія полісу №219526384 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів поширюється на всіх осіб, які досягли повноліття та мають права відповідної категорії, в тому числі і на ОСОБА_1 .
Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування чи інших осіб, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.
Посилання суду на те, що ОСОБА_1 не було повідомлено ТДВ СК «Альфа-Гарант» про настання страхового випадку 14 листопада 2024 року є необґрунтованим, оскільки в листі-відповіді №12/1447 від 06 березня 2025 року вказано, що справа про настання страхового випадку було зареєстрована за номером ЦБ/24/8272 ДТП від 14.11.2024, тобто в той самий день коли відбулась дорожньо-транспортна пригода.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив. 
Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
За змістом частин 4, 6 статті 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ (справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб); справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження (ч. 4 ст. 274 ЦПК), розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищезазначене, розгляд даної справи з ознаками малозначності згідно із частинами 4, 6 статті 19, частини 1 статті 369 ЦПК України, здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Аналіз змісту апеляційної скарги ОСОБА_1 свідчить, що рішення суду першої інстанції оскаржується одним з відповідачем, з якого було стягнено матеріальні збитки. Іншими учасниками справи судове рішення не оскаржується, а тому в апеляційному порядку не переглядається.
За вимогами частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване судове рішення не повністю відповідає зазначеним вимогам закону, виходячи з наступного.
З матеріалів справи вбачається, що постановою Вижницького районного суду Чернівецької області від 10 грудня 2024 року ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в сумі 850 грн. Встановлено, що ОСОБА_7 своїми діями під час керування транспортним засобом порушив пп. 12.1, 13.1 ПДР України, вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП.
З копії акту пошкодження систем газопостачання № 31 від 14 листопада 2024 року вбачається, що представниками УЕГГ складено акт про те, що 14 листопада 2024 року о 11-21 год. в аварійно-диспетчерську службу надійшла заявка № 425 про пошкодження газопроводу с/т 50 за адресою; АДРЕСА_1 . Розміри виявленого отвору при пошкодженні – повний. Характеристика пошкодженого об`єкта системи газопостачання: газопроводу: тиск 0,22 МПА, діаметр 50, матеріал ПЕ, розподільний. Відомості про осіб, які винні у пошкодженні – ОСОБА_1 .
З розрахунку обсягу витоку (витрати) природного газу при аварійних ситуаціях через пошкодження газопроводу згідно даних АДС від 14 листопада 2024 року вбачається, що обсяг витоку (витрати) природного газу за вказаний час – 1852,37 м.куб. Вхідні данні: час витікання (t) 2220 с, площа отвору газопроводу (F) 0,001385 м2, прискорення вільного падіння (g) 9,8 м/c2, показник адіабати (Ка) 1,4, надлишковий тиск в газопроводі (P1) 22000 кг/м2, питомий обсяг газу (U1) 1,4430014 м3/кг, коефіцієнт сезонності 1. Розрахунок здійснено згідно з п.9, розділу 3, глави 11, Кодексу газорозподільчих систем, затверджений Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг 30 вересня 2015 року №2494, та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 06 листопада 2015 року за №1379/27824.
З акту №20122 приймання-передачі природного газу від 30 листопада 2024 року, переданого ТОВ «Газорозподільні мережі України» постачальником ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» вбачається, що ТОВ «Газорозподільні мережі України» прийняло природний газ, ціна природного газу без ПДВ становить 6 183,33 грн.
Згідно з розрахунком, який міститься в матеріалах справи, за пошкодження газопроводу від 14 листопада 2024 року, споживач ОСОБА_1 АДРЕСА_2 , встановлені параметри: час витікання 2220 с., площа отвору 0,001385 кв. м, 1852,37 куб. м, ціна 7,42 грн, розмір шкоди становить 13 744,59 грн.
Згідно з розрахунком вартість будівельних робіт, що були проведені з метою відновлення системи газопостачання за адресою; АДРЕСА_3 , після її пошкодження ОСОБА_1 внаслідок вчинення ним ДТП під час керування легковим автомобілем Фольцваген, д/н НОМЕР_1 становить 42 231,98 грн.
З копії досудової вимоги від 29 листопада 2024 року вбачається, що ОСОБА_5 було направлено досудову пропозицію щодо добровільного врегулювання спору, в якій запропоновано сплатити заборгованість або звернутись до Вижницького УЕГГ для вирішення питання щодо можливості реструктуризації суми боргу.
Відповідно до копії страхового полісу №219526384 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 20 лютого 2024 року вбачається, що ТДВ СК «Альфа-Гарант» (страхувальник) та відповідач ОСОБА_2 (страхувальник) уклали договір страхування транспортного засобу марки «Volkswagen Caddy» реєстраційний номер НОМЕР_1 . Страхова сума по даному полісу за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю, складає 320 000 грн, а за шкоду, заподіяну майну, - 160 000 грн.
З копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 вбачається, що власником транспортного засобу марки «Volkswagen Caddy» реєстраційний номер НОМЕР_1 є ОСОБА_2 .
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (пункт 1 частини другої зазначеної статті).
У частинах першій, другій статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник – особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки – особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.
Разом із тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.
Згідно зі статтею 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування).
До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
Страхування – це правовідносини щодо захисту страхових інтересів фізичних та юридичних осіб (страховий захист) при страхуванні ризиків, пов`язаних з життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням, з володінням, користуванням і розпорядженням майном, з відшкодуванням страхувальником заподіяної ним шкоди особі або її майну, а також шкоди, заподіяної юридичній особі, у разі настання страхових випадків, визначених договором страхування, за рахунок коштів фондів, що формуються шляхом сплати страхувальниками страхових премій (платежів, внесків), доходів від розміщення коштів таких фондів та інших доходів страховика, отриманих згідно із законодавством (стаття 1 Закону України «Про страхування» від 18 листопада 2021 року № 1909-IX (далі – Закон № 1909-IX).
Страхова виплата (страхове відшкодування) – грошові кошти, що виплачуються страховиком у разі настання страхового випадку відповідно до умов договору страхування та/або законодавства (стаття 1 Закону № 1909-IX).
До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно із спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01 липня 2004 року № 1961-IV (далі – Закон № 1961-IV, який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до статті 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.
Відповідно до висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди.
Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Згідно з пунктом 1.4 статті 1 Закону № 1961-IV особи, відповідальність яких застрахована, - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду.
Пунктом 1.6 та 1.7 статті 1 Закону № 1961-IV визначено, що власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах.
Забезпечений транспортний засіб - транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована
Відповідно до положень статті 15 Закону України «Про дорожній рух» - право на керування транспортними засобами відповідної категорії підтверджується посвідченням транспортного засобу з установленим терміном дії.
Відповідно до визначень Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, водій - особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія (посвідчення тракториста-машиніста, тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом, тимчасовий талон на право керування транспортним засобом) відповідної категорії. Водієм також є особа, яка навчає керуванню транспортним засобом, перебуваючи безпосередньо в транспортному засобі;
Відповідно до пункту 2.1 статті 2 Правил дорожнього руху водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі, зокрема, посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.
Згідно із пунктом 2.2 статті 2 Правил дорожнього руху власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.
Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.
Розмежовуючи категорії власника транспортного засобу і його експлуатанта (тобто особи, яка має право користуватися ним як водій за правилами дорожнього руху), потрібно виходити з того, що не кожен власник (володілець) транспортного засобу має право його експлуатувати. Лише особа, яка має водійське посвідчення, або інші документи, встановлені законом та видані визначеним державою органом, має право керувати транспортним засобом за правилами дорожнього руху.
Тобто, «правомірна експлуатація транспортного засобу» - це право особи, яка має водійське посвідчення або інший документ, встановлений законом, експлуатувати транспортний засіб, тоді як «правомірне володіння транспортним засобом» надає особі лише прав щодо володіння транспортним засобом як річчю, але за відсутності в особи водійського посвідчення, або іншого документа встановленого законом, у такої особи відсутнє право на експлуатацію автомобіля.
Відповідно до змісту частини першої статті 397 ЦК України володільцем майна є особа, яка фактично тримає його у себе.
Положеннями статті 398 ЦК України встановлено, що право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом.
Тобто правомірність володіння майном виникає на підставі певного юридичного факту, зокрема, укладення відповідного договору. Такий договір може укладатися як усно, так і письмово. Якщо власник майна передає іншій особі у володіння певне майно добровільно, проте без відповідного письмового оформлення договірних відносин (за винятком випадків, коли законом встановлена обов`язкова письмова форма такого правочину), то за загальним правилом вважається, що власник правомірно передав майно у володіння іншої особи.
Отже, фактична передача власником транспортного засобу іншій особі породжує правомірне володіння, з огляду на наявність волі власника транспортного засобу, а тому у розумінні пункту 1.6 статті 1 Закону № 1961-IV особа не може вважатися такою, відповідальність якої не застрахована.
Із системного аналізу вказаних положень законодавства та умов укладеного між сторонами договору вбачається, що необхідною умовою для виникнення обов`язку страховика здійснити страхову виплату за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власнику наземного транспортного засобу є настання страхового випадку, внаслідок якого спричинено шкоду третім особам під час ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, під керуванням власника або особи, яка на законних підставах володіє ним та має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що у випадку заподіяння шкоди третім особам під час ДТП особою, яка правомірно володіє забезпеченим транспортним засобом, такий випадок є страховим і, як наслідок, у страховика виникає обов`язок здійснити страхову виплату за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника наземного транспортного засобу.
У відповідності до страхового полісу №219526384, на момент ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача ОСОБА_1 була застрахована відповідачем ТДВ СК «Альфа-Гарант», згідно з яким ліміт заподіяної майнової шкоди становить 160 000 грн, франшиза – 2 600 грн.
Відповідно до пункту 33.1 статті 33 Закону № 1961-IV у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний: дотримуватися передбачених правилами дорожнього руху обов`язків водія, причетного до дорожньо-транспортної пригоди; вжити заходів з метою запобігання чи зменшення подальшої шкоди; поінформувати інших осіб, причетних до цієї пригоди, про себе, своє місце проживання, назву та місцезнаходження страховика та надати відомості про відповідні страхові поліси; невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, – МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально (стаття 33 Закону №1961-IV).
Страховик зобов`язаний після отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування (пункт 34.1 статті 34 Закону№ 1961-IV).
Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, – МТСБУ) заяву про страхове відшкодування, яка має містити певні відомості та визначені Законом додатки до заяви (пункт 35.1 статті 35 Закону № 1961-IV).
Підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної витати), є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди (підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 465/4287/15 (провадження № 14-406цс19) дійшла наступних висновків: «зазначений у пункті 37.1.4 статті 37 Закону № 1961-IV строк є присічним і поновленню не підлягає».
З аналізу наведених норм спеціального Закону № 1961-IV можна зробити висновок, що підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування передбачені у статті 37 Закону № 1961-IV, їх перелік є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає.
Тому саме річний строк звернення із заявою про виплату страхового відшкодування є припинювальним і з його спливом у страховика настає право на відмову у виплаті страхового відшкодування.
Разом з тим у Законі № 1961-IV прямо не передбачено, що встановлено досудовий порядок урегулювання спору. Не зазначено про обов`язок особи, яка заявляє вимогу про виплату страхового відшкодування, спочатку звернутися до страховика, та не пов`язано дотримання такого порядку з правом чи можливістю цієї особи звернутися до суду з вимогою про стягнення страхового відшкодування.
Тому у контексті вказаних обставин справи можна зробити висновок, що у Законі № 1961-IV не передбачено обов`язкового досудового порядку врегулювання питання з приводу виплати страхового відшкодування, особа, яка вимагає такої виплати, за власним розсудом може звернутися із заявою безпосередньо до страховика, з дотриманням вимог, передбачених у статті 35 названого Закону, чи звернутися безпосередньо до суду.
У будь-якому разі строк звернення обмежується щодо стягнення майнової шкоди річним строком.
Інших обмежень щодо порядку звернення із заявою про виплату страхового відшкодування норми Закону № 1961-IV не містять.
У разі звернення із заявою безпосередньо до суду, страховик з цього моменту має діяти відповідно до статті 36 Закону № 1961-IV, та не позбавлений можливості, у разі відсутності заперечень проти позову, його визнати та сплатити страхове відшкодування.
Велика Палата Верховного Суду не погоджується з висновками апеляційного суду у частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення страхового відшкодування з тих підстав, що ОСОБА_1 не звернувся до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування».
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 відступила від вищезазначеного висновку, проте лише в частині визначення правої природи строків, зазначених у пункті 37.1.4 статті 37 Закону № 1961-IV (п. п. 100-136 постанови), вказавши на те, що у «випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку».
З урахуванням наведених правових позицій Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів приходить до висновку, що ТОВ «Газорозподільні мережі України», звернувшись з цим позовом безпосередньо до суду 17 січня 2025 року, тобто в межах річного строку з моменту ДТП, яка мала місце 14 листопада 2024 року, у такий спосіб реалізував суб`єктивне право на отримання страхового відшкодування (регламентної виплати), що не суперечить нормам Закону № 1961-IV.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів також звертається до висновків Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 465/4621/16-к, відповідно до яких у підпункті 37.1.3 пункту 37.1. статті 37 вищезазначеного Закону передбачено іншу підставу для відмови у відшкодуванні – невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на його отримання, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди. Отже, у зазначеній нормі втілено загальний принцип недопустимості формального підходу до вирішення питання про здійснення або нездійснення компенсації і надання пріоритету зовнішній формі юридично значущих дій або бездіяльності над їх змістом і наслідками. Адже підставою для відмови у відшкодуванні визнаються не будь-які порушення регламентованої цим законом процедури, а лише ті, що призвели до неможливості встановлення обставин, які мають істотне значення для вирішення питання про наявність чи відсутність підстав для здійснення виплат і визначення їх розміру.
Виходячи з викладеного, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у стягненні страхового відшкодування зі страховика ТДВ СК «Альфа-Гарант». 
Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Диспозитивність - один з основних принципів судочинства, на підставі якого особа (зокрема, позивач чи відповідач), самостійно вирішує, зокрема, чи оскаржувати судові рішення в касаційному порядку та в яких межах (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 листопада 2023 року в справі № 465/6549/16-ц (провадження № 61-11927св23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року в справі № 336/6023/20 (провадження № 61-11523сво23)).
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 червня 2021 року у справі № 308/8567/20 вказано, що:
«Об`єднана палата Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду відхиляє аргументи касаційної скарги в частині задоволених вимог заяви про забезпечення позову щодо інших відповідачів (ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4), з таких мотивів. У пункті 5 частини третьої статті 2 ЦПК України вказано, що основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2024 року у справі № 927/1206/21 (провадження № 12-31гс23) зазначено, що:
«131. У справі, що переглядається, прокурор пред`явив чотири вимоги: про скасування наказу ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області від 21.12.2018 до таких відповідачів: ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області та Плисківської сільської ради, про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку до Плисківської сільської ради та дві вимоги про визнання договорів оренди недійсними до Плисківської сільської ради та ТОВ «Івангородське».
132. З касаційною скаргою на судові рішення в цій справі звернулося лише ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області. Плисківська сільська рада як особа, за якою зареєстроване право власності на спірні земельні ділянки, та ТОВ «Івангородське» як їх орендар своїм правом на подання касаційної скарги, а так само приєднатися до касаційної скарги не скористалися. Така процесуальна поведінка відповідачів фактично підтверджує їх повну згоду з судовими рішеннями.
133. ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області у касаційній скарзі не навело доводів з приводу незаконності та/або необґрунтованості судових рішень у частині задоволення позову в частині вимог про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку та визнання договорів оренди землі недійсними, а також не зазначило, як задоволення зазначених вимог порушує його права та інтереси за умови, що відповідачі, до яких пред`явлені такі позовні вимоги, судові рішення не оскаржили».
Аналогічні висновки, зроблені, зокрема, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 квітня 2024 року в справі № 757/72370/17-ц, в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року в справі № 279/1834/22.
Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України).
Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України).
Касаційний суд акцентує увагу, що автономія волі та приватний інтерес є «підвалинами» сучасного приватного права. Завдання приватного права полягає у «напрацюванні» таких правил, які максимальною мірою забезпечують автономію волі та реалізацію приватного інтересу кожної особи, без порушення прав і інтересів інших осіб. 
У постанові Верховного Суду від 14 серпня 2024 року у справі № 601/1396/21 касаційний суд враховує, що ЦК України, як основний регулятор приватних відносин, не передбачає такої конструкції як встановлення для кредитора правового режиму солідарності поза його волею, а за бажанням його боржника.
Позивач ТОВ «Газорозподільні мережі України», якій у задоволенні позовних вимог до про солідарне стягнення матеріальних збитків з ОСОБА_1 , ТОВ СК «Альфа-Гарант» та ОСОБА_1 відмовлено, не скористалося своїм правом подачі апеляційної скарги. Така процесуальна поведінка позивача свідчить про згоду з оскарженим рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні її вимог до ТОВ СК «Альфа-Гарант». 
З огляду на викладене, апеляційний суд не має підстав для задоволення позову ТОВ «Газорозподільні мережі України» до ТОВ СК «Альфа-Гарант» за апеляційною скаргою іншого відповідача.
У зв`язку з цим рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ТОВ «Газорозподільні мережі України» до ТОВ СК «Альфа-Гарант» слід залишити без змін.
Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Отже, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
У постанові від 4 липня 2018 року Великої Палати Верховного Суду у справі № 755/18006/15-ц зроблено правовий висновок про те, що відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Згідно з пунктом 12.1 статті 12 Закону № 1961-IV розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.
Страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування (пункт 36.6 статті 36 Закону № 1961-IV).
З огляду на зміст зазначених приписів закону, у разі настання страхового випадку страховик зобов`язаний виплатити суму страхового відшкодування за вирахуванням франшизи, якщо сторони її передбачили у відповідному договорі. Суму франшизи потерпілому має компенсувати страхувальник або інша особа, відповідальна за завдані збитки.
Зазначене узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року в справі № 910/17324/19.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 зазначила, що внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом № 1961-IV виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом № 1961-IV випадках - МТСБУ), та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом № 1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ).
Як вбачається з розрахунку за пошкодження газопроводу 14 листопада 2024 року, та розрахунку вартості будівельних робіт, що були проведені з метою відновлення системи газопостачання, загальних розмір завданих збитків становить 55 976,57 грн, зазначений розмір збитків сторонами не оспорюється. 
Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що розмір страхового відшкодування за вирахуванням франшизи становить 53 376,57 грн (55 976,57 – 2 600), отже, франшиза в розмірі 2 600 грн підлягає до стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не доведено позовних вимог в частині солідарного стягнення з ОСОБА_2 завданої матеріальної шкоди, однак позивач не скористався правом на оскарження рішення суду першої інстанції.
Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог до ОСОБА_1 ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому в зазначеній частині його слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Газорозподільні мережі України» в особі Чернівецької філії франшизу в сумі 2 600 грн.
Відповідно до частини 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до частини 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
За подачу позову товариство сплатило судовий збір у розмірі 3 028 грн. За подачу апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатив судовий збір - 4 542 грн. Позов задоволено частково на 4,64%, а тому з ОСОБА_1 на користь позивача слід стягнути 140, 49 грн (3028 * 4,64%). Апеляційну скаргу задоволено на 95,36 %, тому з позивача на користь ОСОБА_1 слід стягнути судові витрати за подачу апеляційної скарги в розмірі 4 331,25 грн (4542*95,36%). 
Отже, відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог та з урахуванням частини десятої статті 141 ЦПК України, з ТОВ «Газорозподільні мережі України», в особі Чернівецької філії, на користь ОСОБА_1 слід стягнути судовий збір у розмірі 4 190,76 грн (4331,25-140,49) за розгляд справи в суді апеляційної інстанції. 

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково. 
Рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 21 травня 2025 року в частині позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України», в особі Чернівецької філії, до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальних збитків скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про часткове задоволення позову. 
Стягнути з  ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України», в особі Чернівецької філії, ЄДРПОУ 45304917, суму франшизи в розмірі 2 600 гривень.
В іншій частині позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України», в особі Чернівецької філії, до ОСОБА_1 відмовити.
Змінити розподіл судових витрат. 
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України», в особі Чернівецької філії, ЄДРПОУ 45304917, на користь  ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1  РНОКПП НОМЕР_3 , судові витрати зі сплати судового збору у сумі 4 190 гривень 76 копійок.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повна постанова складена 12 серпня 2025 року.

Суддя-доповідач                                                 І. М. Литвинюк                                                         
Судді                                                                        О. О. Одинак

                                        І. Б. Перепелюк