ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2025 року	Львів	Справа № 500/7792/24 пров. № А/857/8104/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя                                  Довга О.І.,
суддя                                                       Запотічний І.І., 
суддя                                                     Шинкар Т.І.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу  Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 31 січня 2025 року (головуючий суддя Мартиць О.І., м. Тернопіль) у справі №500/7792/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, -
В С Т А Н О В И В:
30.12.2024 позивач ( ОСОБА_1 ) звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області (відповідач), в якому просив: визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області щодо відмови у призначенні пенсії та скасувати рішення від 19.12.2024 №192350009611; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області зарахувати до стажу роботи, що дає право на дострокове призначення пенсії всі періоди роботи згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_1 ; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області повторно розглянути заяву від 13.12.2024 про призначення пенсії за віком відповідно до положень пункту 6 частини першої  статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Позов обґрунтовує тим, що 13.12.2024 позивач звернулася до органів Пенсійного фонду України через портал ПФУ із заявою та відповідними документами на призначення пенсії за віком на підставі пункту 6 частини першої  статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». 
19.12.2024  позивач отримала рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про відмову у призначенні пенсії від 19.12.2024 №192350009611 по причині відсутності необхідного страхового стажу. З зазначеним рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області позивач не погоджується та вважає його протиправним, так як згідно записів трудової книжки позивача, опрацьованій спеціалістами Пенсійного фонду України та оцифрованій на порталі Пенсійного фонду України, а також у відповідності до відомостей персоніфікованого обліку Пенсійного фонду України, що враховуються для визначення пенсії у розрізі підприємств, починаючи з 2004 року, її страховий стаж становить 40 років 8 місяців 10 днів (копія трудової книжки серії НОМЕР_1 , довідка ОК-5 від 13.12.2024, форма РС-право про розрахунок страхового стажу від 23.10.2024, Витяг з Веб-порталу ПФУ). Вказане підтверджується і рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області №192350009611 від 02.12.2024, яке надійшло на звернення про призначення пенсії від 25.11.2024.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 31 січня 2025 року адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано  рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 19.12.2024 №192350009611 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 . Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області зарахувати до страхового стажу позивачу періоди роботи згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_1 від 25.07.1983. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 13.12.2024 про призначення пенсії за віком відповідно до пункту 6 частини першої  статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»  та прийняти рішення.
Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушенням норм матеріального права зазначив, що позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою від 13.12.2024 №424 про призначення пенсії за віком відповідно до пункту 6 частини першої  статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». За принципом екстериторіальності заяву з доданими документами щодо призначення пенсії за віком було розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду України у Київській області та прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії від 19.12.2024 №192350009611. З посиланням на норми чинного законодавства зазначає, що вік позивача на дату звернення - 58 років 10 місяців, страховий стаж становить 28 років 06 місяців 02 дні. За доданими документами до заяви позивача в страховий стаж не зараховано періоди роботи згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_1 дата заповнення 25.07.1983, оскільки при зверненні 23.10.2024 за призначенням пенсії, позивач надала вищевказану трудову книжку, в якій відсутня дата заповнення (трудова книжка не була врахована) відповідно до  Інструкції №58, а при повторному зверненні 25.11.2024 заявниця надає цю ж саму трудову книжку, в якій дописана дата заповнення, але не завірена організацією, яка вносила зміни. Враховуючи що на дату звернення за призначенням пенсії позивач не набула необхідного страхового стажу, право на призначення пенсії за віком відповідно пункту 6 частини першої  статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»  відсутнє. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити.
02.05.2025 позивачем до суду подано відзив на апеляційну скаргу. Доводи відзиву аналогічні доводам адміністративного позову. Крім того, зазначає, що суд першої інстанції правильно встановив всі обставини справи, дослідив всі наявні докази, дотримався вимог матеріального та процесуального права, а тому рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 31 січня 2025 року у справі №500/7792/24 є законним та обґрунтованим. Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги.
У відповідності до частини першої  статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України  (КАС) суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення  з огляду на наступні підстави.
Судом встановлені наступні обставини.
13.12.2024 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 вкотре звернулася до органу Пенсійного фонду України із заявою та відповідними документами про призначення пенсії за віком на підставі пункту 6 частини першої  статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
За принципом екстериторіальності заяву з доданими документами щодо призначення пенсії за віком було розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду України у Київській області і прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії від 19.12.2024 №192350009611.
Зокрема, за змістом зазначеного рішення, відповідно до пункту 6 частини першої  статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»  право на призначення дострокової пенсії за віком мають особи, трудовий договір з якими розірвано з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у зв`язку із змінами в організації виробництва та праці, у тому числі з ліквідацією, реорганізацією, банкрутством, перепрофілюванням підприємства, установи, організації, скороченням чисельності або штату працівників, яким на день звільнення залишилося не більше ніж півтора року до досягнення пенсійного віку, встановленого  статтею 26 цього Закону, за умови їх реєстрації у державній службі зайнятості та відсутності підходящої для них роботи, якщо вони мають страховий стаж, необхідний для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченому абзацом першим частини першої  статті 28 цього Закону.
Пенсійний вік, визначений частиною першою  статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»  становить 60 років.
Вік заявниці 58 років 10 місяців.
Необхідний страховий стаж, визначений частиною першою  статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»  становить 33 роки.
Страховий стаж особи становить 28 років 6 місяців 2 дні.
За доданими документами до страхового стажу не зараховано:
періоди роботи згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_1 дата заповнення, 25.07.1983, оскільки при зверненні 23.10.2024 за призначенням пенсії, заявниця надала вищевказану трудову книжку, в якій відсутня дата заповнення (трудова книжка не була врахована), а при повторному зверненні 25.11.2024 заявниця надає цю ж саму трудову книжку, в якій дописана дата заповнення, але не завірена організацією, яка вносила зміни.
Відмовлено в призначенні пенсії за віком відповідно до частини шостої  статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки заявниця не набула необхідного страхового стажу.
Позивач, вважаючи відмову відповідача протиправною та такою, що порушує його право на належне пенсійне забезпечення, звернувся в суд першої інстанції з позовом.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів ті обставини, на яких ґрунтуються його заперечення.
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком з огляду на наступне.
Згідно із положеннями частини 2  статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначає  Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»  (Закон №1058-IV), який також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.
Згідно з пунктом 1 частини першої  статті 8 Закону №1058-IV  право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим  Законом  та досягли встановленого цим  Законом  пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у  статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Відповідно до визначень, наведених у  статті 1 вказаного Закону, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим  Законом  і за який сплачено страхові внески.
Пунктом 6 частини першої  статті 115 Закону №1058-ІV визначено, що  право на призначення дострокової пенсії за віком мають: особи, трудовий договір з якими розірвано з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у зв`язку із змінами в організації виробництва та праці, у тому числі з ліквідацією, реорганізацією, банкрутством, перепрофілюванням підприємства, установи, організації, скороченням чисельності або штату працівників, яким на день звільнення залишилося не більше ніж півтора року до досягнення пенсійного віку, встановленого  статтею 26 цього Закону, за умови їх реєстрації у державній службі зайнятості та відсутності підходящої для них роботи, якщо вони мають страховий стаж, необхідний для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченому абзацом першим частини першої  статті 28 цього Закону.
Згідно з абзацом 34 підпункту 6 пункту 2.1 розділу II Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до  Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого  постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 №22-1, (у редакції  постанови правління Пенсійного фонду України 07.07.2014 №13-1) зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 р. за №1566/11846 до заяви про призначення пенсії за віком особам, трудовий договір з якими розірвано з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у зв`язку із змінами в організації виробництва та праці, у тому числі з ліквідацією, реорганізацією, банкрутством, перепрофілюванням підприємства, установи, організації, скороченням чисельності або штату працівників, яким на день звільнення залишилося не більше ніж півтора року до досягнення пенсійного віку, встановленого  статтею 26 Закону, якщо вони мають страховий стаж, необхідний для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченому абзацом першим частини першої  статті 28 Закону  додаються такі документи: трудова книжка, копія наказу (розпорядження) про звільнення або відомості про трудову діяльність із реєстру застрахованих осіб; клопотання про достроковий вихід на пенсію, видане регіональними, міськими, районними, міськрайонними центрами зайнятості Державної служби зайнятості (при призначенні пенсії згідно з пунктом 6 частини першої статті 115 Закону).
Згідно з частиною першою  статті 49 Закону України «Про зайнятість населення» від 05.07.2012 №5067-VІ  (Закон №5067-VІ) із змінами, внесеними згідно із  Законом №2622-IX від 21.09.2022, передбачено, що особам, трудовий договір з якими розірвано з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у зв`язку із змінами в організації виробництва та праці, у тому числі з ліквідацією, реорганізацією, банкрутством, перепрофілюванням підприємства, установи, організації, скороченням чисельності або штату працівників, яким на день звільнення залишилося не більше ніж півтора року до досягнення пенсійного віку, встановленого  статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за умови їх реєстрації протягом 30 календарних днів з дати звільнення у територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, та відсутності протягом семи календарних днів підходящої для них роботи, гарантується право на достроковий вихід на пенсію за віком відповідно до  Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", якщо вони мають страховий стаж, необхідний для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченому абзацом першим частини першої  статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом. У разі виплати застрахованій особі довічної пенсії, передбаченої цим  Законом, пенсії або аналогічної виплати, встановленої в інших державах, мінімальний розмір пенсії за віком у солідарній системі встановлюється з урахуванням зазначених сум. (частина перша  статті 28 Закону №1058-ІV).
Наказом №21-к від 30.09.2024 Товариства з обмеженою відповідальністю «Тернопільська будівельна виробнича група» «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 » позивача звільнено з посади фахівця з методів розширення ринку збуту (маркетолога) 30.09.2024, у зв`язку зі скороченням штату працівників, пункт 1  статті 40 КЗпП України.
Згідно з довідкою Тернопільської філії Тернопільського обласного центру зайнятості №Е190111/12/2024/0003 від 11.12.2024 позивач перебувала на обліку як безробітна з 16 жовтня 2024 року по 23 жовтня 2024 року.
Збаразьким управлінням Тернопільської філії Тернопільського обласного центру зайнятості на адресу Головного управління ПФУ в Тернопільській області надано клопотання на достроковий вихід на пенсію від 23.10.2024 №К190123102024001 з метою реалізації права зареєстрованої як безробітної ОСОБА_1 , визначеного частиною першою  статті 49 Закону України «Про зайнятість населення»  про розгляд питання про її достроковий вихід на пенсію за віком відповідно до  Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
В даному випадку спір виник щодо наявності (відсутності) необхідного страхового стажу - 30 років у позивача для призначення їй дострокової пенсії за віком відповідно до пункту 6 частини першої  статті 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Частиною першою статті 24 Закону  №1058-IV визначено періоди з яких складається страховий стаж, відповідно до якої страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Відповідно до частини другої друга  статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього  Закону  за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим  Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
В частині четвертій статті 24 Закону четверта   №1058-IV зазначено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим  Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
У законодавстві, що діяло раніше (до 01.01.2004), а саме, у  статті 56 Закону України від 05.11.1991 №1788-XII «Про пенсійне забезпечення»  (№1788-ХІІ) передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Згідно із змістом положень  статті 62 Закону №1788-ХІІ, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до  статті 62 Закону №1788-XII  постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637  затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (Порядок №637).
Пунктами 1, 2 Порядку №637 визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (персоніфікований облік), є трудова книжка.
За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.
Пунктом 3 Порядку №637 визначено, що у випадку відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Лише у випадку відсутності трудової книжки або відсутності записів у ній, наявності неправильних чи неточних записів у трудовій книжці орган Пенсійного фонду вправі вимагати від заявника подання додаткових документів на підтвердження страхового стажу.
Колегія суддів зазначає, що позивач має відповідні записи у трудовій книжці щодо періодів роботи, та ці записи є належними та допустимим доказами для підтвердження її трудового стажу. Проте, як видно зі змісту спірного рішення про відмову у призначенні пенсії від 19.12.2024 №192350009611 відповідачем не зараховано позивачу до страхового стажу періоди роботи згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_1 дата заповнення, 25.07.1983, оскільки при зверненні 23.10.2024 за призначенням пенсії, заявниця надала вищевказану трудову книжку, в якій відсутня дата заповнення (трудова книжка не була врахована), а при повторному зверненні 25.11.2024 заявниця надає цю ж саму трудову книжку, в якій дописана дата заповнення, але не завірена організацією, яка вносила зміни.
На момент внесення записів до трудової книжки позивача діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20 липня 1974 року №162 (у редакції постанови Держкомпраці СРСР від 02 серпня 1985 року №252, зі змінами, внесеними постановою Держкомпраці СРСР від 19 жовтня 1990 року №412 (Інструкція №162), та Інструкція про ведення трудових книжок, затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за №110 (Інструкція №58), які містять аналогічні положення про те, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника; трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.
Згідно з пунктами 2.3, 2.4, 2.8 глави 2  Інструкції №58  записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення. Якщо підприємство, яке зробило неправильний або неточний запис, ліквідоване, відповідний запис робиться правонаступником і засвідчується печаткою, а в разі його відсутності – вищестоящою організацією, якій було підпорядковане підприємство, а в разі його відсутності - облархівом, Держархівом м. Києва, Держархівом м. Севастополя і Держархівом при Раді Міністрів Криму. Аналогічні за змістом положення містила також  Інструкція №162.
Пунктами 2.11, 2.12, 2.13 глави 2  Інструкції №58  передбачено занесення відомостей про працівника, а саме відомості про працівника записуються на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки. Прізвище, ім`я та по батькові (повністю, без скорочення або заміни імені та по батькові ініціалами) і дата народження вказуються на підставі паспорту або свідоцтва про народження. Після зазначення дати заповнення трудової книжки працівник своїм підписом завіряє правильність внесених відомостей. Першу сторінку (титульний аркуш) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після цього ставиться печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалася трудова книжка. Зміна записів у трудових книжках про прізвище, ім`я, по батькові і дату народження виконується власником або уповноваженим ним органом за останнім місцем роботи на підставі документів (паспорта, свідоцтва про народження, про шлюб, про розірвання шлюбу, про зміну прізвища, ім`я та по батькові тощо) і з посиланням на номер і дату цих документів. Зазначені зміни вносяться на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки. Однією рискою закреслюється, наприклад, колишнє прізвище або ім`я, по батькові, дата народження і записуються нові дані з посиланням на відповідні документи на внутрішньому боці обкладинки і завіряються підписом керівника підприємства або печаткою відділу кадрів.
Оцінка раніше згаданих норм свідчить, що законодавством визначено порядок організації ведення, обліку, зберігання і видачу трудових книжок працівників, а також встановлено відповідальність за порушення такого порядку. Всі записи, які мають відношення до трудової діяльності працівника та вносяться до трудової книжки, можуть бути внесені вичерпним колом осіб, насамперед керівником підприємства, установи, організації в порядку, строк та спосіб, передбачений відповідним законодавством. Самостійне внесення працівником відомостей щодо своєї трудової діяльності, а також внесення виправлень у разі неправильного або неточного запису не передбачено.
Відтак, обов`язок щодо внесення достовірних та правильних записів до трудової книжки працівника покладається саме на власника підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган.
Доцільно зазначити, що згідно з   постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року №301 «Про трудові книжки працівників»  відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, а тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, а отже, й не може впливати на її особисті права.
Аналогічна правова позиція сформульована у постанові Верховного Суду від 09.08.2019 року по справі №654/890/17 (провадження №К/9901/22832/18), яка в силу положень частини п`ятої  статті 242 КАС України  враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Постановою від 21.02.2018 у справі №687/975/17 (провадження №К/9901/110/17) Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду визначено, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у її трудовій книжці, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача її конституційного права на соціальний захист.
Відтак, суд апеляційної інстанції вважає, що позивач не несе відповідальності за заповнення трудової книжки, оскільки записи у її трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особисто позивачем, ба більше, недоліки її заповнення не є підставою вважати про відсутність трудового стажу позивача.
Колегія суддів вважає, що неправильно оформлена трудова книжка позивача не є підставою неврахування періодів роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії, оскільки позивач не може відповідати за правильність оформлення трудової книжки і відповідність дотримання вимог законодавства на підприємстві, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позову.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.
Згідно з  ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статтею 78 цього Кодексу. 
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.
В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 308,  311,  315,  316,  321,  322,  325,  328 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 31 січня 2025 року у справі № 500/7792/24 – без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	О. І. Довга 	
судді	 	І. І. Запотічний 	
 	 	Т. І. Шинкар