ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/34708/23                                                         Суддя (судді) першої інстанції: Колеснікова І.С.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
  11 червня 2025 року                                                                                            м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі: 
Головуючого судді:                                                       Чаку Є.В., 
суддів:                                                                            Сорочка Є.О., Кузьменка В.В.
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 04 вересня 2024 року у справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Сіпан" до Головного управління ДПС у Київській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-
                                                  В С Т А Н О В И В :
ТОВ "Сіпан" звернулося до суду з позовом до Головного управління ДПС у Київській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення форми "Р" №16456/0401 від 06.09.2023.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 04 вересня 2024 року позов задоволено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав  апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким  у  задоволенні  позову відмовити у повному обсязі. На думку апелянта, зазначене рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного (в порядку письмового) позовного провадження, колегія суддів, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів дійшла наступних висновків.
З матеріалів справи вбачається, що 22.03.2023 посадовими особами Головного управління ДПС у Київській області складено Акт №4259/10-36-04-01/32981239 про результати камеральної перевірки з питань повноти нарахування плати за землю на 2023 рік платником податку ТОВ "Сіпан".
Під час перевірки податковий орган встановив заниження  позивачем податкового зобов`язання з плати за землю, орендної плати з юридичних осіб за 2023 рік у розмірі 940   591,65 грн по податковій декларації з плати за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності) від 18.02.2023 року №902836225, чим порушено ст. 287, п.288.1, п.288.4, п288.5 ст.288, п. 289.2 ст. 289 Кодексу.
На підставі висновків Акту перевірки відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення №6515/0401 від 28.04.2023. 
Позивач оскаржив спірне рішення до Державної податкової служби України.
За результатами розгляду скарги Державною податковою службою України скасовано податкове повідомлення-рішення №6515/0401 від 28.04.2023 в частині донарахування орендної плати за земельні ділянки у сумі 4   333   699,00 грн та застосування штрафу в сумі 433   369 грн,  в іншій частині залишено без змін.
На підставі Акту перевірки №4259/10-36-04-01/32981239 від 22.03.2023 року та рішення Державної податкової служби України №21501/6/99-00-06-03-02-06 від 04.08.2023, Головним управлінням ДПС у Київській області винесено податкове повідомлення - рішення №16456/0401 від 06.09.2023, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем «Орендна плата з юридичних осіб» на суму 953   413,78 грн.
Позивач, вважаючи вказане податкове повідомлення-рішення протиправним, звернувся до суду із позовом за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.
Перевіривши доводи апеляційної скарги, виходячи з меж апеляційного перегляду, визначених статтею 308 КАС України, а також, надаючи оцінку правильності застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права у спірних правовідносинах, виходить з наступного.
Згідно ч.1 статті 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка.
Відповідно до ст. 21 Закону України "Про оренду землі", розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).
Згідно з положеннями ст. 15 вказаного Закону, орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату є однією із суттєвих умов договору оренди.
Статтею 30 Закону передбачено, що зміна умов договору оренди здійснюється за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору спір розглядається в судовому порядку.
Стаття 284 ПК України регулює особливості оподаткування платою за землю. Поняття "плати за землю" наведено у п.п. 147 п. 14.1 ст. 14 ПК України, відповідно до якої платою за землю є обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності. Тобто, поняття плати за землю має подвійну правову природу, оскільки з одного боку, є передбаченим договором оренди землі платежем, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою, з іншого - є однією з форм плати за землю як загальнодержавного податку на рівні із земельним податком.
Законом України від 07.12.2017 № 2245-VIII "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2018 році" ст. 284 ПК України доповнено п. 284.4, яким встановлено, що плата за землю за земельні ділянки, надані гірничодобувним підприємствам для видобування корисних копалин та розробки родовищ корисних копалин, справляється у розмірі 25 відсотків податку, обчисленого відповідно до статей 274 і 277 цього Кодексу.
Таким чином, положення п. 284.4 ст. 284 ПК України встановлюють розмір плати за землю відповідної категорії у вигляді орендної плати, що має наслідком внесення відповідних змін у договірні відносини сторін щодо оренди земельних ділянок визначених категорій.
При цьому, імперативні приписи ПК України мають пріоритет в частині визначення розміру орендної плати (аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 904/3711/18 та від 10.04.2019 у справі № 904/3714/18).

Отже, з 01.01.2018 для гірничодобувних підприємств для видобування корисних копалин і розробки родовищ корисних копалин установлено спеціальну ставку плати за землю (відповідний висновок міститься також у постанові Верховного Суду від 16.07.2019 у справі № 904/3720/18).
Відповідно до статті 1 Гірничого закону України відкрита розробка родовищ - це видобування корисних копалин безпосередньо з земної поверхні; гірниче підприємство - це цілісний технічно та організаційно відокремлений майновий комплекс засобів і ресурсів для видобутку корисних копалин, будівництва та експлуатації об`єктів із застосуванням гірничих технологій (шахти, рудники, копальні, кар`єри, розрізи, збагачувальні фабрики тощо); гірнича (гірничодобувна) промисловість - комплекс галузей важкої промисловості з розвідування родовищ корисних копалин, їх видобутку з надр землі та збагачення.
За змістом статті 17 Кодексу України «Про надра» гірничим відводом є частина надр, надана користувачам, зокрема, для промислової розробки родовищ корисних копалин. Користування надрами за межами гірничого відводу забороняється.
Отже, межі земельних ділянок, наданих гірничодобувним підприємствам для розробки родовищ корисних копалин (їх видобування), встановлюються в акті гірничого відводу.
Згідно зі ст. 14 вказаного Кодексу, надра надаються у користування для: геологічного вивчення, в тому числі дослідно-промислової розробки родовищ корисних копалин загальнодержавного значення; видобування корисних копалин; будівництва та експлуатації підземних споруд, не пов`язаних з видобуванням корисних копалин, у тому числі споруд для підземного зберігання нафти, газу та інших речовин і матеріалів, захоронення шкідливих речовин і відходів виробництва, скидання стічних вод; створення геологічних територій та об`єктів, що мають важливе наукове, культурне, санітарно-оздоровче значення (наукові полігони, геологічні заповідники, заказники, пам`ятки природи, лікувальні, оздоровчі заклади та ін.); виконання робіт (здійснення діяльності), передбачених угодою про розподіл продукції; задоволення інших потреб.
Відповідно до ч. 1 ст. 50 Кодексу, у проектах будівництва гірничодобувних об`єктів повинні передбачатися: 1) розташування наземних і підземних споруд, що забезпечує найбільш раціональне та ефективне використання запасів корисних копалин; 2) способи проведення розкривних робіт, системи розробки родовищ корисних копалин і технічні схеми переробки (підготовки) мінеральної сировини, що забезпечують найбільш повне, комплексне та економічно доцільне вилучення з надр запасів корисних копалин, а також використання наявних у них компонентів; 3) раціональне використання розкривних порід при розробці родовищ корисних копалин; 4) складування, збереження та визначення порядку обліку корисних копалин, які тимчасово не використовуються, а також відходів виробництва, що містять корисні компоненти; 5) геологічне вивчення надр, що розкриваються в процесі будівництва та експлуатації гірничодобувних об`єктів, та складання геологічної і маркшейдерської документації; 6) рекультивація порушених земель, максимальне збереження грунтового покриву; 7) заходи, що гарантують безпеку людей, майна і навколишнього природного середовища.
З наведеного випливає, що гірничодобувне підприємство має включати в себе комплекс засобів і ресурсів, які б забезпечували виконання зазначених вимог законодавства. Саме комплекс таких засобів дозволяє здійснювати видобуток корисних копалин.
З матеріалів справи вбачається, що ТОВ "Сіпан" має статус гірничого підприємства та має в наявності всі передбачені ст. 24 Гірничого закону України документи, які надають право на ведення гірничих робіт, а саме:
- Спеціальний дозвіл на користування надрами № 3635 від 31 грудня 2004 р.(строк дії - 10 грудня 2034 року), виданий Державною службою геології та надр України, який надає право на користування надрами Кощіївського родовища грантів на території Фастівського району Київської області;
- Акт про надання гірничого відводу № 3161 від 26 грудня 2016 року (строк чинності - до 10 грудня 2034 року), виданий Державною службою України з питань праці;
- Технічний проект розробки родовища, а саме «Зміни і доповнення до Робочого проекту подальшої розробки та гірничотехнічної рекультивації Кощіївського родовища гранітів (східна частина) в Фастівському районі Київської області»;
- Геолого-маркшейдерська документація;
- Технічна та обліково-контрольна документація;
- Дозвіл № 177.21.32 від 06 квітня 2021 року ( строк дії до 06 квітня 2026 року) на виконання
позивачем відкритих гірничих робіт на Кощіївському гранітному кар`єрі.
          Колегією суддів встановлено, що позивачем з Томашівською сільською радою укладено договори оренди  на шість земельних ділянок, а саме: земельна ділянка площею 0,5150 га (кадастровий номер 3224983300:02:003:0025); земельна ділянка площею 7,9588 га (кадастровий номер 3224983300:02:003:0026); земельна ділянка площею 1,9897га (кадастровий номер 3224983300:02:003:0030); земельна ділянка площею 3,9780 га (кадастровий номер 3224983300:02:003:0033); земельна ділянка площею 5,6237 га (кадастровий номер 3224983300:02:003:0031); земельна ділянка площею 16,1182га (кадастровий номер 3224983300:02:003:0032).
В договорах оренди прямо передбачено, що вказані земельні ділянки відводились в оренду позивача саме для потреб розробки Кощіївського родовища гранітів.
Цільове призначення кожної з вищевказаної земельних ділянок - для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд, підприємствами, що пов`язані з користуванням надрами (код згідно КВЦПЗД - 11.01), підтверджується відповідними Витягами з Державного земельного кадастру про земельну ділянку
Всі наведені земельні ділянки розташовані єдиним масивом ( межують одна з одною ), що підтверджується Схемою «Зведений план гірничих робіт Кощіївського родовища грантів ТОВ "Сіпан" станом на 01.10.2023 року».
Зі Схеми вбачається, що вказані земельні ділянки формують площу залягання безпосередньо Східної частини Кощіївського родовища гранатів - кар`єру що розробляється позивачем, а також прилеглої до кар`єру території, необхідної для забезпечення господарської діяльності позивача з розробки Кощіївського родовища гранітів (розміщення гірничотехнічних споруд (відвалів розкривних порід, відвалів знятого родючого шару) для їх подальшого використання при проведенні рекультивації родовища, розміщення мережі технологічного електропостачання, системи водовідливу кар`єру, ремонту і обслуговування кар`єрної техніки, тощо). 
Враховуючи викладене, оскільки фактів, які спростовують використання спірних земельних ділянок позивачем з іншою метою, ніж за цільовим призначенням - видобування граніту, не встановлено і доказів таких відповідачем не надано, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що орендовані земельні ділянки використовуються позивачем саме з метою видобування корисних копалин, і при цьому, у договорах прямо вказано, що цільовим призначенням та метою використання земельних ділянок є саме розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд, підприємствами, що пов`язані з користуванням надрами.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки позивач використовує орендовані земельні ділянки для видобування корисних копалин та розробки Кощіївського родовища гранітів, то він має право на визначення розміру орендної плати відповідно до п. 284.4 ст. 284 ПК України.
Суд першої інстанції правильно зазначив, що плата за спірні земельні ділянки, які надані ТОВ "Сіпан" для розробки Кощіївського родовища гранітів була розрахована виходячи з максимально можливої ставки земельного податку, передбаченої п. 274.1 ст.274 Податкового кодексу України, виходячи зі ставки 3% від ї нормативної грошової оцінки, з застосуванням п. 284.4 ст.284 Податкового кодексу України,  а саме 25 % від ставки податку 3%, що становить 0,75% від нормативної грошової оцінки вказаної земельної ділянки.
Доводи апелянта про те, що п.284.4 ст. 284 Податкового кодексу України може застосовуватись лише за умови внесення змін до договору оренди з посиланням на вказаний пункт, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки  норми чинного законодавства не містять прямого припису про обов`язковість зміни умов договору оренди землі в частині розміру орендної плати в разі зміни ставок земельного податку.
Згідно із ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. 
В свою чергу, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, зазначений обов`язок не виконано, та у встановленому порядку не обґрунтовано правомірність своїх дій в межах спірних правовідносин.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог шляхом скасування податкового повідомлення-рішення форми "Р" №16456/0401 від 06.09.2023.
Згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. 
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, тобто прийняте рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону, і не підлягає скасуванню.
Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
          Керуючись ст.ст. 242, 308, 311, 315, 316, 322 КАС України, суд

                                            П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Київській області залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 04 вересня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя:                                                      Є.В. Чаку

          Судді:                                                              Є.О.Сорочко
                                                                                
                                                                                В.В. Кузьменко