Справа № 354/286/25 
Провадження № 22-ц/4808/1050/25 
№ 22-ц/4808/1099/25 
Головуючий у 1 інстанції Ковалюк О. М. 
Суддя-доповідач Мальцева Є.Є. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 липня 2025 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:  
головуючого судді            Мальцевої Є.Є.
суддів:                     Девляшевського В.А., Луганської В.М.,
секретар Кузів А.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Наумова Дмитра Станіславовича на ухвалу Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 01 травня 2025 року та на рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 12 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1  до ОСОБА_2  про припинення права виконання підготовчих та будівельних робіт, набутого на підставі поданого повідомлення,
в с т а н о в и в:

14 лютого 2025 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, яка в подальшому була ним уточнена, про припинення права ОСОБА_2 на виконання підготовчих або будівельних робіт, набутого на підставі поданого повідомлення про початок виконання будівельних робіт за реєстраційним номером ІФО51240430694 від 30.04.2024 «нове будівництво житлового будинку га господарських споруд, будівель».
Позовні вимоги мотивовано, тим що набуття відповідачем у власність земельної ділянки з кадастровим номером 2611092001:22:002:2533 розміром 0,35 га на підставі рішення Поляницької сільської ради № 148-18-2017 від 04.10.2017 здійснено всупереч положень земельного та водного законодавства, у зв`язку з чим земельна ділянка за законом підлягає поверненню у власність Поляницької сільської ради. Оскільки дана земельна ділянка розташована впритул до р.Прутець Яблунівський, тобто безпосередньо в прибережній захисній смузі, у частині водозахисної зони визначеної законодавством ширини уздовж річки, на якій встановлений особливий режим, то надання її в приватну власність відповідачці суперечить законодавству. Земельна ділянка відповідачки розташована між земельною ділянкою позивача та річкою Прутець. Однак Поляницька сільська рада своїми рішеннями спочатку надала в користування для ведення особистого селянського господарства, а потім надала безоплатно у власність вказану земельну ділянку, змінивши її цільове призначення з «для ведення особистого селянського господарства» на «будівництво житлового будинку та господарських споруд», не врахувавши нормативних розмірів прибережних захисних смуг, що є порушенням норм Водного Кодексу та Постанови Кабінету Міністрів України № 486 від 08.05.1996. В подальшому відповідачка передала вказану земельну ділянку в платне користування ФОП ОСОБА_3 для здійснення торгівельної діяльності. Діяльність будівельного майданчика на земельній ділянці здійснюється з порушенням екологічних норм і норм зонування території населених пунктів, а також з порушенням санітарних норм та правил, завдаючи безпосередньої шкоди оточуючим, в тому числі позивачу, так як робота будівельного майданчика створює вихлопні гази та пил, які вимушено вдихають усі мешканці житлових будинків і споруд, що оточують земельну ділянку з кадастровим номером 2611092001:22:002:2533.
В позові зазначено, що 30.04.2024 відповідачка зареєструвала у відділі з питань державного архітектурно-будівельного контролю Виконавчого комітету Поляницької сільської ради повідомлення про початок виконання будівельних робіт за реєстраційним номером ІФО51240430694 «нове будівництво житлового будинку га господарських споруд, будівель», незважаючи на те, що земельна ділянка повністю знаходиться на прибережній смузі, та що ФОП ОСОБА_3 продовжує працювати на цій земельній ділянці, здійснюючи незаконну торгівельну діяльність будівельними матеріалами.
Крім того відповідачка кардинально змінила берег річки підвищенням берега на кілька метрів шляхом його підсипання, що при паводках загрожує затопленням сусідніх ділянок та вимиванням будівельного сміття в ріку, руйнуванням берегу та сусідніх земельних ділянок. За змістом вимог земельного та водного законодавства землі під водними об`єктами загальнодержавного значення не можуть передаватися у власність громадян, оскільки є землями Водного фонду України, на них не можна будувати житловий будинок. Вважає, що протиправним рішенням Поляницької сільської ради № 148-18-2017 від 04.10.2017 всупереч вказаних вимог законодавства передано у приватну власність земельну ділянку для будівництва житлового будинку в межах Поляницької сільської ради за рахунок земель водного фонду, які не можуть перебувати у приватній власності в силу приписів ст. 59-61, 88 Земельного кодексу України, оскільки знаходяться в межах 25-метрової прибережної захисної смуги річки Прутець Яблунівський.
Вважав, що на підставі ч. 7 ст. 36 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» має право звернутися до суду з вимогами про припинення права на виконання підготовчих або будівельних робіт, набутого на підставі поданого повідомлення про початок виконання будівельних робіт. Окрім того, є обґрунтований сумнів в добросовісності поведінки відповідачки під час зміни нею цільового призначення її земельної ділянки.
Позивач наполягав, що право на забудову порушує його інтереси та лишає можливості його та інших членів громади, а саме:
- використовувати прибережну річкову смугу за її призначенням, оскільки відповідачка фізично обмежує безперешкодний доступ громадян до берегу річки для загального водокористування, перешкоджає потрапити на берег;
- розташування на ділянці торгівельного майданчика, здійснюється з порушенням санітарних норм і правил, на території земельної ділянки встановлено малу архітектурну форму та систематично ведуться роботи, що завдає безпосередньої шкоди здоров`ю усіх оточуючих, в тому числі позивача;
- позивач не має можливості використовувати житловий будинок та земельну ділянку та задовольнити потребу в очищенні води, тому що ще до оформлення відповідачкою права власності на земельну ділянку до р. Прутець Яблунівський були прокладені та функціонували комунікації позивача (водостічна труба з сертифікованої установки біологічного очищення стічних вод) для потреб в очищенні води;
- в зв`язку зі зміною рельєфу берега річки, внаслідок проведення будівельних робіт з боку відповідачки, існує велика загроза повені та затоплення ділянки позивача.
Вважав, що право на виконання будівельних робіт, яке виникло у відповідачки після реєстрації повідомлення, має бути припинено, тому що виконання таких будівельних робіт порушує права та законні інтереси позивача та інших членів громади.

29 квітня 2025 року від позивача надійшло клопотання про забезпечення позову шляхом тимчасової, до вирішення справи по суті, заборони ОСОБА_2 та/або третім особам проведення будь-яких підготовчих та будівельних робіт на земельній ділянці з кадастровим номером 2611092001:22:002:2533 розміром 0,35 га (с. Поляниця, Надвірнянський район, Івано-Франківська область).
Своє клопотання обґрунтовував тим, що ним  подано позов  до ОСОБА_2  про припинення права виконання підготовчих та будівельних робіт, набутого на підставі поданого повідомлення, оскільки дозвільні документи видані з порушенням законодавства та порушують його права. У разі продовження виконання підготовчих та будівельних робіт може бути завдано істотної шкоди позивачу та іншим особам, а також призведе до гарантованого унеможливлення виконання судового рішення в майбутньому. Вважав, що існує загроза заподіяння істотної шкоди правам позивача, його майну, здоров`ю та життєвому середовищу, такий вид забезпечення має чітко виражений тимчасовий характер, і не є тотожним із позовними вимогами. А також зазначав, що заборона виконання будівельних робіт не завдасть істотної шкоди відповідачу, проте дозволить зберегти права та інтереси позивача до вирішення справи.

Ухвалою Яремчанського міського суду від 01 травня 2025 року в задоволенні клопотання  ОСОБА_1   про забезпечення позову відмовлено.
Рішенням Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 12 червня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1  до ОСОБА_2 про припинення права на виконання підготовчих робіт відмовлено.
Не погоджуючись із вказаними судовими рішеннями, представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Наумов Д.С. подав апеляційні скарги. 
Зокрема вважає, що ухвала Яремчанського міського суду від 01 травня 2025 року прийнята з порушенням норм процесуального права та неповним з`ясуванням судом обставин, а тому підлягає. Вказує, що суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову, не врахував те, що якщо проведення будь-яких підготовчих та будівельних робіт на земельній ділянці відповідачки до вирішення справи по суті не будуть призупинені, то власниця незаконно отриманої земельної ділянки продовжить будівництво житлового будинку та зареєструє своє право приватної власності на нього, в такому разі це призведе до гарантованого унеможливлення виконання судового рішення в майбутньому.
Зазначає про те, що між сторонами виник спір щодо будівництва житлового будинку та господарських будівель на земельній ділянці з кадастровим номером 2611092001:22:002:2533, яка розташована впритул до р. Прутець Яблунівський, тобто безпосередньо в прибережній захисній смузі, у частині водозахисної зони, визначеної законодавством ширини уздовж річки, де будівництво заборонено законодавством, що підтверджується документами Державного агентства водних ресурсів та Державної екологічної інспекції Карпатського округу. До моменту ухвалення судового рішення у даній справі, відповідач має реальну можливість побудувати будинок, що надалі унеможливить виконання судового рішення. Вказані заходи забезпечення позову є співмірними із заявленими позовними вимогами. Крім того такий спосіб забезпечення позову не позбавляє відповідача права володіння та користування належним їй майном.
Крім того вказує, суд, посилаючись на те, що відповідно до договору оренди № 15-02/24 від 15.02.2024 земельна ділянка передана відповідачем в оренду, тобто платне користування до 15.02.2027, прийшов до висновку про те, що не відповідають дійсності твердження позивача про запобіжні заходи, які не завдають істотної шкоди інтересам відповідачки. При цьому суд не врахував, що згідно з пунктом 13 цього договору, земельна ділянка передається орендарю «виключно для використання з метою торговельної діяльності», а не для проведення будівництва на земельній ділянці, і що після того, як ФОП ОСОБА_3 вже почав здійснювати торгівельну діяльність будівельними матеріалами на орендованій ділянці, він звернувся до Поляницької сільської ради для отримання дозволу. Однак рішенням виконавчого комітету Поляницької сільської ради від 21 березня 2024 року №31, ФОП ОСОБА_3 було відмовлено у надані дозволу на розміщення складу сипучих будівельних матеріалів для здійснення підприємницької діяльності на орендованій земельній ділянці, таким чином робота торгівельного будівельного майданчика незаконна, а отриманий відповідачкою дозвіл на початок будівельних робіт фактично є прикриттям для роботи незаконного промислового майданчика, який шкодить екології прирічкової захисної смуги. 

Також представник апелянта подав апеляційну скаргу на рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 12 червня 2025 року, адже вважає зазначене рішення таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи. Вказує, що судом першої інстанції залишено поза увагою ключову обставину справи, а саме, що набуття відповідачем права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 2611092001:22:002:2533 здійснено з грубим порушенням норм земельного та водного законодавства України. Зазначена земельна ділянка розташована безпосередньо впритул до річки Прутець Яблунівський, тобто в межах прибережної захисної смуги, що підпадає під дію особливого правового режиму використання земель водного фонду, встановленого статтею 60 Земельного кодексу України (далі — ЗКУ) та статтею 88 Водного кодексу України (далі — ВКУ).
Стверджує, що суд безпідставно обмежився констатацією наявності у відповідачки формально зареєстрованих дозвільних документів, ігноруючи їхню первинну неправомірність, зумовлену тим, що саме право на землю виникло із порушенням законодавства. Той факт, що містобудівна документація не враховує розташування ділянки у прибережній смузі, не може бути підставою для відхилення позовних вимог, адже при наданні у користування або у власність земельних ділянок, розташованих поблизу водних об`єктів, має враховуватися не лише наявність чи відсутність проектної документації, а передусім - вимоги закону.
Вважає, що суд першої інстанції помилково витлумачив норми законодавства щодо підстав для припинення права на виконання підготовчих або будівельних робіт, набутого на підставі повідомлення про початок виконання таких робіт. У рішенні суд зазначив, що єдиною підставою для скасування реєстрації декларації (повідомлення) є подання замовником недостовірних даних, що є підставою вважати об`єкт самочинним будівництвом, посилаючись при цьому на статтю 39-1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та п. 15 Порядку № 466 затвердженого постановою КМУ № 466 від 13.04.2011.
Судом безпідставно вказано, що позивачем не доведено фактичне порушення його прав та інтересів, що унеможливлює задоволення позовних вимог. Такий висновок не відповідає змісту матеріалів справи, суперечить фактичним обставинам і ґрунтується на надмірно вузькому тлумаченні понять «порушення прав» та «захист інтересів» у контексті публічних екологічних і земельних правовідносин.
Також зазначає, що у своєму рішенні суд першої інстанції безпідставно прийшов до висновку, ніби позивачем не надано підтверджуючих доказів того, що документи на право власності та зміни цільового призначення земельної ділянки видані ОСОБА_2 із порушеннями норм закону. Водночас, саме існування законодавчої заборони на передання у приватну власність земель у межах прибережної захисної смуги є прямою вказівкою на протиправність такого надання. Закон прямо забороняє забудову, розорювання і зміну цільового призначення земель водного фонду — доказувати очевидне в даному випадку не вимагається.
Таким чином, твердження суду про недоведеність порушення прав позивача, а також про відсутність належних доказів порушень з боку відповідача, є безпідставними, юридично помилковими та такими, що підлягають спростуванню в апеляційному порядку.
Просить скасувати ухвалу Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 01 травня 2025 року, постановити нову, якою задовольнити клопотання про забезпечення позову, скасувати рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 12 червня 2025 року, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов ОСОБА_1 у повному обсязі.

ОСОБА_2 подала відзиви на апеляційні скарги представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Наумова Д.С. на ухвалу Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 01 травня 2025 року та на рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 12 червня 2025 року.
Щодо оскарження позивачем ухвали суду першої інстанції про відмову у забезпеченні позову вказує, що апелянтом не наведено чітких порушень норм процесуального права, які на його думку допустив суд першої інстанції, а тому підстав для скасування оскарженої ухвали не має. ОСОБА_1 не довів існування обставин, що свідчать про реальну й безпосередню загрозу підтоплення чи порушення його прав і громадськості, та неможливості виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог, як і не довів, що у разі продовження робіт спірний об`єкт зазнає незворотних змін, адже земельна ділянка не є спірним об`єктом в даній справі. Апелянт не навів жодних належних доказів, які б підтвердили необхідність забезпечення позову, тому Яремчанським міським судом постановлено ухвалу, яка відповідає вимогам законодавства та не повинна бути скасована судом апеляційної інстанції.
У відзиві на апеляційну скаргу на рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 12 червня 2025 року відповідач зазначає, що апелянтом не наведено жодного факту порушення судом першої інстанції норм процесуального чи матеріального права, а також, в чому оскаржене рішення не відповідає фактичним обставинам справи. Вся суть звернення апелянта з апеляційною скаргою до суду апеляційної інстанції ґрунтується виключно на його суб`єктивній негативній оцінці рішення суду.
Так, у своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції залишив поза увагою ключову обставину — набуття відповідачем права власності на земельну ділянку, яка на його думку, отримана з грубим порушенням норм земельного та водного законодавства України. Разом з тим апелянт не врахував те, що суд досліджує докази, які надані сторонами та приймає рішення на підставі доказів, що були ним досліджені. Судом у своєму рішенні дано оцінку кожному доказу, що був наданий сторонами, зокрема і щодо неправомірного, на думку апелянта, набуття відповідачкою права власності на землю. Однак позивачем не ставилась відповідна позовна вимога щодо правомірності права власності, а суд не може вийти за межі позовних вимог. До відзиву на позовну заяву в суді першої інстанції надано весь наявний перелік документів, що стали підставою набуття права власності на вказану земельну ділянку, як і документи, що стали підставою набуття права власності попереднім власником. Апелянт звертається із апеляційною скаргою, за змістом якої він не згідний з рішеннями органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність. Фактично апелянт ставить під сумнів та оскаржує право власності, однак, не доводить свого порушеного права, про яке зазначає і в позовній заяві, і в апеляційній скарзі. Жодного належного доказу того, що порушено право, за захистом якого ОСОБА_1 звернувся до суду, ним не надано. 
Зазначає, що у межах повноважень та у спосіб, визначений законом, відповідачка отримала земельну ділянку у власність, та реалізуючи своє право на будівництво на своїй земельній ділянці, цільове призначення якої відповідає такому призначенню, звернулась з відповідним повідомленням до контролюючого органу на підставі будівельного паспорту, який отримала також у відповідності до вимог законодавства. ОСОБА_1 у своїй позовній заяві та апеляційній скарзі стверджує, що його права порушено розпочатим будівництвом, однак не надає жодного доказу такого порушення.
Також зазначає, що позивач не є особою, якій законом надано право звертатись до суду із позовними вимогами про припинення права на виконання підготовчих або будівельних робіт, оскільки таке право належить виключно суб`єкту владних повноважень і не може бути делеговане фізичній особі.
Позивач також не вказує на те, яким саме чином припинення права на виконання підготовчих або будівельних робіт, набутого на підставі поданого повідомлення про початок виконання будівельних робіт, відновить його порушене право, як і не зазначає, яке саме право порушено. Відтак, законних підстав для скасування рішення немає. 
Просить апеляційні скарги залишити без задоволення.

Сторони до апеляційного суду не явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді, представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Наумова Д.С., який підтримав доводи апеляційних скарг, заперечення представника відповідачки ОСОБА_2 – адвоката Аверкової С.О., вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, вимоги та доводи апеляційної скарги апеляційний суд дійшов таких висновків.
Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено, що відповідно до рішення Поляницької сільської ради Яремчанської міської ради від 14.04.2016 за № 32-4-2016 «Про надання дозволу на виготовлення проекту відведення, затвердження детального плану території, затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі, затвердження акту узгодження меж, затвердження проекту зміни цільового призначення землі та надання земельних ділянок у приватну власність», ОСОБА_4 було надано дозвіл на виготовлення проекту відведення на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,35 га, уч. Прелуки (а.с. 16).
21.02.2017 рішенням виконавчого комітету Поляницької сільської ради Яремчанської міської ради Івано-Франківської області № 13-2-2017 ОСОБА_4 було надано дозвіл на розроблення детального плану забудови для приватизації земельної ділянки площею 0,35 га уч. Прелуки, який був затверджений рішенням Поляницької сільської ради № 127-17-2017 від 11.07.2017 (а.с. 17, 18).
Згідно з витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-2602812662017 від 21.09.2017 земельна ділянка за кадастровим номером 2611092001:22:002:2533 перебуває в комунальній власності, відомості про обмеження у використанні земельної ділянки, встановлені Порядком ведення Державного земельного кадастру, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 17.10.2012 №1051, не зареєстровані (а.с. 142).
Відповідно до рішення Поляницької сільської ради Яремчанської міської ради від 04.10.2017 за № 148-18-2017 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок та надавання у приватну власність», ОСОБА_4 , жительці села Поляниця, затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,3500 га, уч. Прелуки з кадастровим номером 2611092001:22:002:2533 та надано їй безоплатно у приватну власність дану земельну ділянку (а.с 19).
09.11.2017 згідно з інформацією Державного земельного кадастру зареєстровано речове право приватної власності за відповідачкою на земельну ділянку з кадастровим номером 2611092001:22:002:2533, що підтверджується листом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру № 425/0-0.191-698/6-24 від 25.04.2024 та інформаційної довідки № 6222058 від 11.12.2024 з Опендатабот (а.с. 35,35 та 28).
23.11.2017 рішенням виконавчого комітету Поляницької сільської ради Яремчанської міської ради Івано-Франківської області № 74 ОСОБА_2 надано дозвіл на розроблення детального плану території на власній земельній ділянці площею 0,35 га, що затверджений рішенням Поляницької сільської ради Яремчанської міської ради № 184-20-2017 від 22.12.2017(а.с. 20, 21).
З Висновку про розгляд проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки від 06.02.2018 № 636/82-18, складеного експертом державної експертизи ОСОБА_5 , що складався на підставі заяви власника на зміну цільового призначення земельної ділянки від 27.12.2017 №1300, вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером 2611092001:22:002:2533, загальною площею 0,3500 га не належить до особливо цінних земель, а також відсутні обмеження на цій земельній ділянці. Крім того, проект землеустрою в цілому відповідає земельному законодавству (а.с.138).
Відповідно до рішення Поляницької сільської ради Яремчанської міської ради № 212-22-2018 від 06.03.2018 «Про затвердження проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення землі ОСОБА_2 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки приватної власності цільове призначення якої змінюється та змінено цільове призначення земельної ділянки із земель сільськогосподарського призначення (ведення особистого селянського господарства) в землі житлової забудови (для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд) (а.с 22).
Відповідно до даних геопорталу «Водні ресурси України» площа водозбору р.Прутець-Яблуницький-114кв.км, відтак згідно з ст.79 Водного кодексу України ця річка відноситься до малих річок,що підтверджується листом Держводагентства № 7221/4/2/11-24від 18.12.2024.Відповідно до ст.88 Водного кодексу України прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок 25 м. У межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням містобудівної документації. Для встановлення меж водоохоронних зон та прибережних смуг, згідно ст. 47 Закону України «Про землеустрій», розробляються проекти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій земель водного фонду та водоохоронних зон, які враховуються при наданні у користування земельних ділянок навколо водних об`єктів (а.с.23, 24).
В Єдиному реєстрі документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі,скасування та анулювання зазначених документів, а саме повідомлення про початок підготовчих робіт за кадастровим номером земельної ділянки2611092001:22:002:2533-зареєстровано повідомлення про повідомлення про початок виконання будівельних робіт на об`єктах з незначними наслідками(СС1) ІФО51240430694, назва об`єкта «Нове будівництво житлового будинку та господарських будівель (літня кухня, гараж) уч. Прелуки, в с. Поляниця Надвірнянського району Івано-Франківської області.
Сектором містобудування та архітектури виконавчого комітету Поляницької сільської ради видано Будівельний паспорт жительці с. Поляниця ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,3500 га, кадастровий номер 2611092001:22:002:2533 за реєстраційним номером 149-А3356839646490265499 від 29.04.2024.
Дані обставини підтверджуються листом Поляницької сільської ради № М-16 від 03.05.2024 та визнаються сторонами у справі.

Відмовляючи у задоволенні клопотання  ОСОБА_1  про забезпечення позову, суд прийшов до висновку, що позивач не довів існування обставин, що свідчать про реальну й безпосередню загрозу підтоплення місцевості чи іншого порушення прав позивача, неможливості виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог, як і не довів, що у разі продовження робіт спірний об`єкт зазнає незворотних змін, адже земельна ділянка не є спірним об`єктом в даній справі. Окрім того, до позовної заяви додано копію договору від 15.02.2024, з якого вбачається що земельна ділянка відповідачкою передана ФОП ОСОБА_3 в оренду до 15.02.2027, тому твердження позивача про те, що такі запобіжні заходи не завдають істотної шкоди інтересам відповідачки, яка має отримувати дохід від використання її земельної ділянки, суперечать таким обставинам.
При вирішенні позовних вимог про припинення права на виконання підготовчих робіт, суд встановив, що позивачем не доведено порушення його прав, не надано правове обґрунтування позовних вимог, крім того, обраний позивачем спосіб захисту у випадку встановлення порушення його права не відповідає способам, визначеним законодавством.

Перевіривши справу, колегія суддів приходить до наступного висновку.
Згідно з ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ч.1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Суд першої інстанції застосував наступні норми матеріального права. 
Статтею 1 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено, що замовник - фізична або юридична особа, яка має намір щодо забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) і подала в установленому законодавством порядку відповідну заяву.
Згідно ст. 4 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» об`єктами будівництва є будинки, будівлі, споруди будь-якого призначення, їх комплекси та частини, лінійні об`єкти інженерно-транспортної інфраструктури.
Суб`єктами містобудування є органи виконавчої влади, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи.
Відповідно до ч.ч. 1, 2, 4, 5 ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» забудова територій здійснюється шляхом розміщення об`єктів будівництва.
Суб`єкти містобудування зобов`язані додержуватися містобудівних умов та обмежень під час проектування і будівництва об`єктів.
Право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.
Проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку:
1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних;
2)розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи;
3) затвердження проектної документації;
4) виконання підготовчих та будівельних робіт;
5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів;
6) реєстрація права власності на об`єкт містобудування.
Як передбачено п. 1 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, замовник має право виконувати будівельні роботи після подання замовником повідомлення про початок виконання будівельних робіт відповідному органу державного архітектурно-будівельного контролю - щодо об`єктів будівництва, які за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та щодо об`єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта та які не потребують отримання дозволу на виконання будівельних робіт згідно з переліком об`єктів будівництва, затвердженим Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ч.ч. 2, 5 та 7 ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» зазначені у частині першій цієї статті документи, що надають право на виконання будівельних робіт, є чинними до завершення будівництва.
Контроль за виконанням підготовчих та будівельних робіт здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю.
Виконання будівельних робіт без відповідного документа, передбаченого цією статтею, вважається самочинним будівництвом і тягне за собою відповідальність згідно із законом.
Згідно  з ст. 35 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» після набуття права на земельну ділянку та відповідно до її цільового призначення замовник може виконувати підготовчі роботи, визначені будівельними нормами, стандартами і правилами, з повідомленням органу державного архітектурно-будівельного контролю. Форма повідомлення про початок виконання підготовчих робіт, порядок його подання, форма повідомлення про зміну даних у поданому повідомленні визначаються Кабінетом Міністрів України.
Виконання підготовчих робіт може здійснюватися на підставі повідомлення про початок виконання будівельних робіт чи дозволу на виконання будівельних робіт.
Виконання підготовчих робіт без подання повідомлення про початок виконання підготовчих робіт, повідомлення про початок виконання будівельних робіт або отримання дозволу на виконання будівельних робіт забороняється.
Повідомлення про початок виконання підготовчих робіт не дає права на виконання будівельних робіт.
Право на початок виконання підготовчих робіт, набуте на підставі поданого повідомлення, може бути скасовано відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю у разі: 1) подання замовником заяви про скасування повідомлення про початок виконання підготовчих робіт; 2) отримання відомостей про ліквідацію юридичної особи, що є замовником; 3) встановлення під час перевірки порушень вимог містобудівної документації, містобудівних умов та обмежень, невідповідності об`єкта будівництва проектній документації на будівництво такого об`єкта та вимогам будівельних норм, стандартів і правил, порушень містобудівного законодавства у разі невиконання вимог приписів посадових осіб органів державного архітектурно-будівельного контролю.
Замовник відповідно до закону несе відповідальність за повноту і достовірність даних, зазначених у поданому ним повідомленні про початок виконання підготовчих робіт, та виконання підготовчих робіт з порушенням вимог, визначених у цій статті.
Відповідно до частини першої, другої статті 36 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на виконання підготовчих робіт (якщо вони не були виконані раніше згідно з повідомленням про початок виконання підготовчих робіт) і будівельних робіт на об`єктах, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), об`єктах, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта, надається замовнику та генеральному підряднику чи підряднику (у разі якщо будівельні роботи виконуються без залучення субпідрядників) після подання повідомлення про початок виконання будівельних робіт. Виконувати будівельні роботи без подання повідомлення про початок виконання будівельних робіт забороняється.
Згідно з частиною першою статті 39 Закону прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації протягом десяти робочих днів з дня реєстрації заяви.
З аналізу наведених законодавчих норм вбачається, що реєстрація декларації про початок будівництва є обов`язковою умовою для початку виконання будівельних робіт. Відповідальність за повноту та достовірність інформації, наведеної в декларації, несе замовник будівництва (особа, яка подає декларацію). При цьому реєстрація декларації про готовність об`єкта до експлуатації є підставою для оформлення права власності на нього.
Постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 466 затверджено Порядок виконання підготовчих та будівельних робіт, відповідно до пункту 3 якого визначено, що надання (отримання), відмова у видачі чи анулювання (скасування) документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю, визначеними статтею 7 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».
Пунктом 5 Порядку № 466 визначено, що будівельні роботи можуть виконуватися замовником після отримання документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або договору суперфіцію та, зокрема, подання повідомлення про початок виконання будівельних робіт - щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1) та об`єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта.
Згідно з пунктом 7 Порядку № 466 реконструкція, реставрація або капітальний ремонт об`єктів будівництва без зміни зовнішніх геометричних розмірів їхніх фундаментів у плані, можуть здійснюватися за відсутності документа, що засвідчує право власності чи користування земельною ділянкою.
Частиною другою статті 39-1 Закону передбачено, що у разі виявлення відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю факту подання недостовірних даних, наведених у надісланому повідомленні чи зареєстрованій декларації, які є підставою вважати об`єкт самочинним будівництвом, зокрема, якщо він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи без належно затвердженого проекту або будівельного паспорта, а також у разі набрання законної сили судовим рішенням про скасування містобудівних умов та обмежень, відповідний орган державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду звертається до суду із позовом про скасування реєстрації такої декларації або про припинення права на виконання підготовчих або будівельних робіт, набутого на підставі поданого повідомлення.
Орган державного архітектурно-будівельного контролю скасовує право на початок виконання підготовчих або будівельних робіт, набуте на підставі поданого повідомлення, за рішенням суду, що набрало законної сили.
Виключною підставою для звернення з позовом до суду про скасування реєстрації повідомлення про початок виконання будівельних робіт та декларації про введення об`єкта до експлуатації є встановлений факт здійснення самочинного будівництва. Ознаками самочинного будівництва, зокрема, є: 1) будівництво здійснюється на земельній ділянці, що не відведена для цієї мети; 2) будівництво здійснюється за відсутності документа, який дає право виконувати будівельні роботи; 3) будівництво здійснюється за відсутності затвердженого проекту або будівельного паспорту; 4) скасовано містобудівні умови та обмеження.
При цьому наявність порушень, які не свідчать про самочинне будівництво, не є підставою для скасування реєстрації декларацій, однак може бути підставою для притягнення до відповідальності іншого характеру.
Такий висновок щодо застосування норм права наведено у постанові Верховного Суду від 24.11.2021 року у справі №420/998/21.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів доходить висновку, що позивач не є особою, якій законом надано право звертатись до суду із позовними вимогами про припинення дії декларації про початок будівельних робіт.
Вирішуючи спір по суті, суд повинен встановити наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі, належним позивачем.
Відсутність права на позов у матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов`язаних осіб.
Тобто, лише встановивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.
Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, або порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
При цьому позивач самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту.
Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (п. 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 року у справі № 925/1265/16). Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на порушника.
Цивільні права або інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права чи інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Велика Палата неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа та характеру його порушення, невизнання або оспорення.
Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17, від 11.09.2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 06.04.2021 року у справі № 925/642/19).
Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.
Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача. Тож під час розгляду справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права / інтересу у спірних правовідносинах.
Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону (а закон або договір зі свого боку не визначають іншого ефективного способу захисту), то порушені право чи інтерес позивача підлягають захисту обраним ним способом.
Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 року у справі № 378/596/16-ц, від 15.09.2022 року у справі № 910/12525/20).
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції і приходить до висновку, що ОСОБА_1 обрав неналежний спосіб захисту шляхом припинення права виконання підготовчих та будівельних робіт, набутого на підставі поданого повідомлення, оскільки задоволення цих вимог жодним чином не поновить заявленого порушеного права, в тому числі можливості експлуатації водостічної труби з установки біологічного очищення стічних вод. Крім того, неможливо не погодитися із думкою суду першої інстанції, що позивач також не довів ані факту порушення свого права, ані того, що таке порушення сталося саме внаслідок дій відповідачки. 
Доводи апеляційної скарги на рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 12 червня 2025 року  про те, що набуття відповідачем права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 2611092001:22:002:2533 здійснено з грубим порушенням норм земельного та водного законодавства України колегія суддів вважає такими, що не підлягають задоволенню з підстав того, що предметом розгляду були позовні вимоги про припинення права виконання підготовчих та будівельних робіт, набутого на підставі поданого повідомлення, які і вирішував суд першої інстанції. Позиція апелянта стосовно того, що факт незаконного набуття права власності на земельну ділянку відповідачкою вбачається очевидно на підставі норм закону, не може слугувати підставою для скасування оскарженого рішення, оскільки суперечить нормам ЦК України, які регулюють підстави набуття права власності. 
Інші доводи цієї апеляційної скарги апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки вони спростовуються матеріалами справи та зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи. Такі доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).
Крім того,зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення.
Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Нових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги на рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 12 червня 2025 року до суду апеляційної інстанції надано не було.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів, розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують
Щодо оскарження позивачем ухвали Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 01 травня 2025 року про відмову в задоволенні клопотання про забезпечення позову, апеляційний суд приходить до наступного висновку.
Під забезпеченням позову варто розуміти вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом.
Забезпечення позову необхідне у разі, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.
Ураховуючи особливості мети забезпечення позову, а також те, що у даній справі ухвалено остаточне рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, з яким погоджується апеляційний суд, оскарження ухвали Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 01 травня 2025 року немає практичного значення.
За таких обставин доводи апеляційних скарг не є слушними, всі доводи позивача були розглянуті судом першої інстанції при розгляді справи, їм була надана відповідна правові оцінка, з якою погодилася колегія суддів, тому апеляційні скарги задоволенню не підлягають.
Відповідно до п. п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, ст. 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційні скарги залишені без задоволення, то судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції слід віднести за рахунок особи, яка подала апеляційну скаргу.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Наумова Дмитра Станіславовича залишити без задоволення. 

Ухвалу Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 01 травня 2025 року та рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 12 червня 2025 року залишити без змін. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 01 серпня 2025 року.
Судді                                                   Є.Є. Мальцева
В.А. Девляшевський 
В.М. Луганська