КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
    03680 м. Київ , вул. Солом`янська, 2-а 

Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/6710/2025

ПОСТАНОВА       
ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ
 
           25 липня 2025 року                                                                        м. Київ
                                                                                                                    Справа № 758/13986/24
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:   
головуючого   судді-доповідача                             Ящук Т.І., 
суддів                                                                        Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,  
 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 02 січня 2025 року, постановлену у складі судді Ковбасюк О.О.,
у справі за позовом  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріверсайд Девелопмент ЛТД» про визнання майнових прав, 
 
встановив:
 
Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 02 січня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до ТОВ «Ріверсайд Девелопмент ЛТД» про визнання майнових прав - визнано неподаною та повернуто позивачу. 
Не погоджуючись з ухвалою суду, представник  ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки у даному випадку у цій справі позивач, як споживач, звільнений від сплати судового збору на підставі ч. 3 ст. 22 Закону № 1023- ХІІ «Про захист прав споживачів».
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V (перегляд судових рішень) ЦПК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зокрема, про повернення заяви позивачеві (заявникові), розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.  
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищезазначене, справу розглянуто апеляційним судом відповідно до ст. 369 ЦПК України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга  підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Форма та зміст позовної заяви, яка подається до суду, визначені у статтях 175, 177 ЦПК України.
Відповідно до ч.4 ст. 177 ЦПК України, до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.
Відповідно до частини 1 ст. 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.
Відповідно до ч. 2 ст. 185 ЦПК України в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).
Згідно з ч. 3 ст. 185 ЦПК України, якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.
 
Як вбачається з матеріалів справи, у жовтні 2024 року  ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до ТОВ «Ріверсайд Девелопмент ЛТД», в якій просила: 
Визнати за ОСОБА_1 , майнові права на об`єкт незавершеного будівництва, а саме: приміщення (тип приміщення машино-місце) будівельний номер АДРЕСА_1 , на земельній ділянці, кадастровий номер 800000000085:319:0088.
Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що 25 червня 2019 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Ріверсайд Девелопмент ЛТД» укладено договір купівлі-продажу майнових прав № Р5-40/ПМ від 21.12.2018 року.
27.06.2019 року між відповідачем та ОСОБА_3 підписано акт - прийому передачі майнових прав на приміщення за договором.
10 квітня 2023 року між відповідачем, ОСОБА_3 та   ОСОБА_1 укладено договір про відступлення прав та обов`язків до договору.
Довідкою без номера від 26.06.2019 року відповідач підтвердив, що на виконання умов договору первісний покупець ОСОБА_3 оплатив на рахунок відповідача 100% вартості майнових прав на приміщення за будівельною адресою: м. Київ, вул. Електриків, будівельний номер 120, -1 поверх, загальна площа 12,50 м2, в сумі 300 000 грн., в тому числі ПДВ 50 000 грн. А тому покладений умовами договору обов`язок сплатити повну вартість майнових прав позивачем по справі є виконаним у повному обсязі.
Відповідач не виконує покладені на нього обов`язки, оскільки не завершив будівництво та не ввів в експлуатацію об`єкт будівництва за договором - приміщення машино-місце, майнові права на яке було придбано та повністю оплачено позивачем по справі, станом на дату додання позовної заяви. Відповідач, не виконуючи умови договору, позбавляє позивача можливості реалізувати належне йому майнове право на оформлення та набуття права власності на приміщення.
 
Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 05 листопада 2024 року позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків 10 днів з моменту отримання копії ухвали - для сплати судового збору. 
Залишаючи позовну заяву без руху, суд першої інстанції виходив з того, що за змістом позовної заяви ОСОБА_1 просить визнати за нею майнові права на об`єкт незавершеного будівництва, а саме: приміщення (тип приміщення машиномісце). Отже, позивачем заявлено позовні вимоги майнового характеру. 
Також у позовній заяві позивач посилається на те, що вона звільнена від сплати судового збору на підставі ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів». Як вбачається зі змісту позовної заяви, вимоги позивача про визнання майнових прав на об`єкт незавершеного будівництва ґрунтуються на наявності між сторонами правовідносин, що виникли на підставі відповідного договору.
Отже, між позивачем та відповідачем виник спір, який не стосується захисту прав споживача, а тому суд вважав, що позивачем безпідставно зазначено посилання на Закон України «Про захист прав споживачів» як на підставу звільнення від сплати судового збору. Із урахуванням наведеного, для усунення вказаних недоліків, суд вважав, що позивачу необхідно сплатити судовий у розмірі, визначеному п.п.1 п.1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір».
 12 грудня 2024 року до Подільського районного суду міста Києва від 05 листопада 2024 року на виконання ухвали суду про залишення позовної заяви без руху, надійшло клопотання про усунення недоліків, а саме: нова редакція позовної заяви з клопотанням про позбавлення позивача від сплати судового збору на підставі ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів».
Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 02 січня 2025 року позовну заяву повернуто позивачу. 
Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції посилався на те, що 12.12.2024 та 16.12.2024 на виконання вказаної ухвали представником позивача подано клопотання з новою редакцією позовної заяви. Однак, як вбачається із долучених до матеріалів справи документів, судовий збір позивачем не сплачено із посиланням на ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів». 
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, оскільки він зроблений з порушенням норм процесуального права, враховуючи наступне.
 
Частиною третьою статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов`язаними з порушенням їх прав.
Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судовий збір» у частині третій статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» слова «державного мита» замінені словами «судового збору».
Отже, при прийнятті Закону України «Про судовий збір» законодавець передбачив можливість застосування Закону України «Про захист прав споживачів» при визначенні пільг певних категорій осіб щодо сплати судового збору.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року в справі № 761/24672/15-ц (провадження № 14-197цс18) вказано, що «у статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік пільг щодо сплати судового збору, у якому не передбачено звільнення від сплати судового збору споживачів - за позовами, що пов`язані з порушенням їхніх прав. Разом з тим у частині 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. Системний і комплексний аналіз зазначених норм дає правові підстави зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб, як «споживачі, які звернулися з позовними вимогами про захист порушених прав», у переліку осіб, що мають пільги щодо сплати судового збору, установленому в статті 5 Закону України «Про судовий збір», не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів, а саме Законом України «Про захист прав споживачів». 
Таким чином, стаття 5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить позиції про те, що пільги надаються лише за пред`явлення позову. Спеціальний закон, звільнивши споживачів від сплати судового збору за подання позову, зазначив, що вони звільняються з метою захисту своїх порушених прав (стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів»).
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц (провадження № 14-57цс18) дійшла висновку, що порушені права можуть захищатись як у суді першої інстанції (при пред`явленні позову), так і на наступних стадіях цивільного процесу, а саме при апеляційному перегляді. Ці стадії судового захисту є єдиним цивільним процесом, завдання якого є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушеного права.
 
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що позов пов`язаний з порушенням відповідачем її прав як споживача та просила суд визнати за ОСОБА_1 майнові права на об`єкт незавершеного будівництва, оскільки відповідач не виконує покладені на нього обов`язки, не завершив будівництво та не ввів в експлуатацію об`єкт будівництва за договором - приміщення машино-місце, майнові права на яке було придбано та повністю оплачено позивачем по справі, станом на дату подання позовної заяви. Відповідач, не виконуючи умови договору, позбавляє позивача можливості реалізувати належне йому майнове право на оформлення та набуття права власності на приміщення, а тому на вказані позовні вимоги поширюється дія статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».
Згідно з преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.
За пунктами 18, 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець - суб`єкт господарювання, який згідно з договором реалізує споживачеві товари або пропонує їх до реалізації; споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/3509/18, «статтею 1-1  Закон України «Про захист прав споживачів» передбачено, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг. Як вбачається з положень статті 2 договору, продавець продає, а покупець купує майнові права на об`єкт нерухомості. Отже, судами зроблено помилковий висновок проте, що до спірних правовідносин не підлягає застосуванню Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки договір купівлі-продажу майнових права передбачає в подальшому набуття їх покупцем права власності на квартиру, що має здатися в експлуатацію у четвертому кварталі 2015 року, а отже на такі правовідносини поширюється дія вказаного закону.»
 
Відповідно до положень пункту 2.1 договору купівлі-продажу майнових прав на приміщення від 25 червня 2019 року № РБЛ/05-ПМ/120 продавець продає, а покупець купує майнові права на об`єкт приміщення (а.с.93).
Згідно з п.2.6 цього договору після завершення будівництва та введення в експлуатацію об`єкта будівництва забудовник, за рахунок покупця, оформлює правовстановлюючі документи на приміщення (а.с.94). 
Відповідно до акту прийому-передачі майнових прав на приміщення за договором купівлі-продажу майнових прав №РБЛ/05-ПМ/120 від 25 червня 2019 року , на виконання п.п. 5.2 та 5.3 договору, покупцем було сплачено на користь забудовника вартість майнових прав на приміщення, а саме 300 000 грн., в тому числі ПДВ 50 000 грн. (а.с.101).
Відповідно до п.1.2 договору №б/н від 10 квітня 2019 року про відступлення прав та обов`язків до договору купівлі-продажу майнових прав від 25 червня 2019 року № РБЛ/05-ПМ/120, первісний покупець здійснює відступлення прав та обов`язків новому покупцю, а новий покупець приймає права та обов`язки за договором, в тому обсязі прав та обов`язків, що існували у первісного покупця на момент підписання договору про відступлення (а.с.103).
Отже, суд першої інстанції, зробив помилковий висновок про те, що до спірних правовідносин не підлягає застосуванню Закон України «Про захист прав споживачів», оскільки договір купівлі-продажу позивачем майнових прав передбачав у подальшому набуття їх покупцем права власності на приміщення, а отже, на такі правовідносини поширюється дія вказаного закону.
Зазначене узгоджується з висновками  Верховного Суду у постановах від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/3509/18, від 16 лютого 2022 року у справі № 524/8390/20  та від 16 листопада 2022 року у справі № 554/12258/21.
 
Таким чином, за подання споживачами позовної заяви судовий збір не підлягає сплаті, тому вимоги суду першої інстанції про сплату ОСОБА_1 судового збору за подання позовної заяви не ґрунтуються на законі, а отже, їх невиконання не може бути підставою для визнання неподаною і повернення ОСОБА_1 позовної заяви.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги та наявність підстав для скасування оскаржуваної ухвали. 
Відповідно до п.4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, що відповідно до вимог п.4 ч.1 ст.379 ЦПК України є підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись  ст. ст. 259, 268, 367, 374 - 379, 381 - 384  ЦПК  України, суд
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , - задовольнити.    
Ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 02 січня 2025 року - скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.  
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з  дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду  протягом тридцяти днів  шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

  Суддя  - доповідач:                                                                     Ящук Т.І. 

                        Судді:                                                                      Кирилюк Г.М.

                                                                                                         Рейнарт І.М.