ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2025 року	Львів	Справа № 380/7713/25 пров. № А/857/24799/25	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
Головуючого судді:                                               Гудима Л.Я.,
суддів:                                                               Качмара В.Я., Онишкевича Т.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 травня 2025 року, головуючий суддя - Мартинюк В.Я., ухвалене у м. Львів, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до  Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною,-
                                                      В С Т А Н О В И В:
Позивач - ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ВЧ НОМЕР_1 , в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення, оформлене листом за вих. №1194/1/1304ПС від 03.04.2025 року про відмову у звільненні з військової служби; зобов`язати розглянути по суті рапорт від 16.03.2025 року про звільнення з військової служби за підпунктом "г" пункту 2 частини 4 та абзацу 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" та прийняти рішення про звільнення.
В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що інших дорослих членів сім`ї, які б могли здійснювати догляд за хворою матір`ю, немає. Вказує, що надав відповідачу усі необхідні документи для прийняття рішення про звільнення з військової служби, однак отримав відмову.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 28 травня 2025 року адміністративний позов задоволено; визнано протиправним та скасовано рішення Військової частини НОМЕР_1 , оформлене листом за вих. №1194/1/1304ПС від 03.04.2025 року про відмову ОСОБА_1 у звільненні з військової служби; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1  прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби за підпунктом "г" пункту 2 частини 4 та абзацу 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, ВЧ НОМЕР_1 , оскаржила його в апеляційному порядку, яка, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити. 
Свою апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що необхідність постійного стороннього догляду за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) який є особою з інвалідністю І чи ІІ групи, за умова відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення не підтверджено належним чином позивачем. З приводу наданого позивачем висновку (заключення) лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я від 12.03.2025 року №20, такий висновок не може підтверджувати необхідності здійснення постійного догляду за хворою ОСОБА_2 , оскільки стосовно підтвердження цього факту уповноваженим органом є інша установа. Крім того, серед доданих до рапорту документів міститься копія паспорту громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_3 , яка являється донькою ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , який являється чоловіком ОСОБА_2 . Отже, у ОСОБА_2 є рідна донька ОСОБА_3 яка відповідно до ст. 51 Конституції України та ст.202 Сімейного кодексу України зобов`язана утримувати та піклуватися про свою непрацездатну матір.
На підставі пункту 1 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що подана апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач звернувся до командира взводу охорони командного пункту військової частини НОМЕР_1 із рапортом від 16.03.2025 року, в якому просив про звільнення з військової служби в запас відповідно до підп. «г» п.2 ч.4 та абзацу 13 п.3 ч.12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Тимчасово виконуючий обов`язки начальника командного пункту - заступника начальника штабу з бойового управління Військової частини НОМЕР_1 звернувся до начальника штабу - першого заступника командира військової частини НОМЕР_1 із рапортом від  16.03.2025 року, в якому клопотав по суті рапорту головного сержанта ОСОБА_5 .
Листом від 03.04.2025 року року військова частина НОМЕР_1 повідомила позивача, що матеріали до звільнення не можуть бути реалізовані у зв`язку із наступними обставинами: відповідно до абзацу 6 Постанови Кабінету Міністрів України від 12.06.2013 року №413 необхідність здійснення постійного стороннього догляду для осіб віком понад 18 років має підтверджуватись витягом із рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи або медичним висновком медико-соціальної експертної комісії. Зазначені документи відсутні. В матеріалах не надано підтвердження відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи, які можуть здійснювати догляд або підтвердження того, що такі особи самі потребують постійного догляду.
Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач надав відповідачу достатні докази для підтвердження необхідності здійснення постійного догляду за матір`ю з інвалідністю IІ групи та відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення, які б могли здійснювати такий догляд.
Такі висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи та є помилковими, виходячи з наступного.
Статтею 19 Конституції України регламентовано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII).
Відповідно до частини першої статті 1 Закону № 2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Згідно з частинами другою, третьою статті 1 Закону № 2232-XII, військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (ч. 5 ст. 1 Закону № 2232-XII).
Згідно з частиною першою статті 2 Закону № 2232-XII, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Частиною чотирнадцятою статті 2 Закону № 2232-XII установлено, що виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 року №2102-IX, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України постановлено ввести в Україні воєнний стан.
У відповідності до підпункту «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону № 2232-XII контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах: під час проведення мобілізації та дії воєнного стану: через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
За правилами абзацу 12 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону № 2232-XII військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах: під час дії воєнного стану: необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
Як вбачається з матеріалів справи, у ОСОБА_2 , яка є особою з інвалідністю ІІ групи є рідна донька ОСОБА_3 , відтак окрім позивача, наявний інший член сім`ї першого ступеня споріднення.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що для звільнення з військової служби відповідно до  підпункту "г" пункту 2 частини 4 та абзацу 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України № 2232-XII, обов`язковою умовою є відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
За правилами ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.
Статтею 203 СК України визначено, що дочка, син крім сплати аліментів зобов`язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю.
Таким чином, обов`язок утримувати своїх батьків покладається як на сина, так і на доньку, або обох.
Судом встановлено, що  позивач є сином ОСОБА_2 , яка має ІІ групу інвалідності.
Крім цього, у ОСОБА_2 , також є донька ОСОБА_3 , яка проживає за кордоном (м. санкт-петербург, росія).
Колегія суддів звертає увагу, що факт проживання доньки за кордоном не позбавляє її від обов`язку утримувати свою матір, яка має ІІ групу інвалідності.
Порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, а також звільнення з військової служби регламентовано Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення). Порядок виконання вказаного Положення визначено наказом Міністра оборони України №170 від 10.04.2009 року «Про затвердження Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» (далі - Інструкція). 
Так, Додатком 19 до Інструкції визначено перелік документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби. Зокрема п.п 28 п.5 Додатку 19 до Інструкції встановлено, що при поданні до звільнення з військової служби у разі необхідності здійснювати постійний догляд за членом сім`ї другого ступеня споріднення, який є особою з інвалідністю І або ІІ групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я додаються такі документи: - один із документів, що підтверджує відсутність в особи інших членів сім`ї першого ступеня споріднення (батьків, її чоловіка або дружини, дітей, у тому числі усиновлених) чи другого ступеня споріднення (рідних братів, сестер та онуків): інвалідність такої особи, її потребу в постійному догляді, перебування під арештом (крім домашнього арешту), відбування покарання у вигляді обмеження чи позбавлення волі та акт обстеження сімейного стану військовослужбовця із зазначенням інформації про наявність чи відсутність інших осіб, які здійснюють або можуть здійснювати такий догляд, затвердженого керівником територіального центру комплектування та соціальної підтримки; - один із документів, що підтверджує інвалідність особи, яка потребує догляду: довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією за формою, визначеною МОЗ, або копія посвідчення, яке підтверджує відповідний статус, або копія пенсійного посвідчення чи копія посвідчення, що підтверджує призначення соціальної допомоги відповідно до Законів України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю», «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю», в яких зазначено групу інвалідності, або довідка для отримання пільг особами з інвалідністю, які не мають права на пенсію чи соціальну допомогу за формою, затвердженою Мінсоцполітики; - висновок медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я про потребу в постійному догляді.
Однак, доказів того, що ОСОБА_2 потребує постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я позивачем не надано.
Разом з тим, відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією №376154 та висновку про наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі №20 від 12.03.2025 року ОСОБА_2 є особою з другою групою інвалідності та їй рекомендовано отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи., однак у вищезазначених документах не вказано про те, що ОСОБА_2 потребує постійного стороннього догляду, а лише зазначено, що останній рекомендовано, отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи. 
Колегія суддів звертає увагу, що такі соціальні послуги, згідно чинного законодавства України, є платними та можуть надаватись будь якою фізичною особою.
Отже, необхідність постійного стороннього догляду за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) який є особою з інвалідністю І чи ІІ групи, за умова відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення не підтверджена належним чином.
Таким чином, у позивача відсутнє право на звільнення з військової служби, у зв`язку із наявністю у нього матері з інвалідністю II групи, оскільки наявні також інші особи, які не є військовозобов`язаними та відповідно до закону зобов`язані їх утримувати, через що відповідачем правомірно відмовлено ОСОБА_1 у звільненні з військової служби, через що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, відтак задоволенню не підлягають.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Визначений цією правовою нормою обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.
З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про порушення судом норм матеріального і процесуального права, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, через що судове рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового, яким в задоволенні адміністративного позову слід відмовити.
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-
                                                   П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 травня 2025 року у справі №380/7713/25 - скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Постанову разом із паперовими матеріалами апеляційної скарги надіслати до суду першої інстанції для приєднання до матеріалів справи. 

Головуючий суддя	 	Л. Я. Гудим 	
судді	 	В. Я. Качмар 	
 	 	Т. В. Онишкевич