УХВАЛА
10 липня 2025 року
м. Київ
справа № 274/4303/24
провадження № 51-2647ск25
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                         ОСОБА_1 , 
суддів                                    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 23 червня 2025 року щодо нього,
встановив:
Засуджений ОСОБА_4 звернувся до суду із касаційною скаргою на указане вище судове рішення щодо нього, перевіривши яку на відповідність вимогам ст. 427 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), колегія суддів дійшла висновку, що її необхідно залишити без руху, встановивши строк для усунення недоліків.
Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 427 КПК у касаційній скарзі зазначаються вимоги особи, яка подає касаційну скаргу, до суду касаційної інстанції. При цьому такі вимоги повинні відповідати положенням ст. 436 цього Кодексу.
Статтею 436 КПК визначено повноваження суду касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги. Відповідно до її змісту суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право: залишити судове рішення без зміни, а касаційну скаргу - без задоволення; скасувати судове рішення і призначити новий розгляд у суді першої чи апеляційної інстанції; скасувати судове рішення і закрити кримінальне провадження; змінити судове рішення.
У прохальній частині касаційної скарги засуджений висуває наступну вимогу: «змінити рішення Бердичівського суду та Житомирського апеляційного суду щодо мого вироку, змінити чи пом`якшити термін мого ув`язнення».
Указана вимога не відповідає повноваженням суду касаційної інстанції, визначеним ст. 436 КПК, за наслідками розгляду касаційної скарги. Засуджений не вказує яким чином необхідно змінити ці судові рішення, не конкретизує яке саме рішення Бердичівського суду він оскаржує, зокрема не вказує вид цього судового рішення та дату його ухвалення. 
Суд зауважує, що у вимозі вказано, серед іншого, про необхідність пом`якшення покарання, водночас в обґрунтування вимог засуджений стверджує про свою невинуватість у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушеннях, що є взаємовиключним та свідчить про неконкретизованість вимоги.
Крім того, відображена в прохальній частині скарги вимога про зміну двох судових рішень суперечить змісту цієї касаційної скарги, де вказано, що вона подана лише на одне судове рішення - рішення Житомирського апеляційного суду від 23 червня 2025 року, що також не сприяє належному визначенню предмета касаційного оскарження.
Колегія суддів наголошує, що касаційна скарга має містити конкретну вимогу, яка би відповідала повноваженням суду касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги, передбаченим ст. 436 КПК, без будь-якої альтернативи, оскільки суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги та може вийти за такі межі виключно у визначених законом випадках.
Відповідно до ч. 5 ст. 427 КПК до касаційної скарги додаються копії судових рішень, які оскаржуються.
В порушення указаної вище норми засуджений до касаційної скарги не додає копій оскаржених ним судових рішень, що є не просто формальним недотриманням приписів ст. 427 КПК, а фактично позбавляє суд касаційної інстанції процесуальної можливості перевірити дотримання особою, що подає касаційну скаргу, норм п. 4 ч. 2 ст. 427 цього Кодексу в частині обґрунтування вимог касаційної скарги з огляду на зміст оскаржених судових рішень.
Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 427 КПК у касаційній скарзі має бути наведено обґрунтування вимог особи, яка подала касаційну скаргу, із зазначенням того, у чому полягає незаконність чи необґрунтованість судового рішення.
Частиною 1 ст. 438 КПК визначено, що підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону (ст. 412 КПК), неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК) чи невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого (ст. 414 КПК). 
При цьому, суд касаційної інстанції, відповідно до положень ст. 433 КПК, перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Таким чином, суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Під час перевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, керується фактичними обставинами, встановленими місцевим та апеляційним судами, і перевіряє лише правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також правової оцінки обставин.
Всупереч вищезазначеним нормам кримінального процесуального закону, засуджений у касаційній скарзі не наводить обґрунтування своїх вимог в контексті приписів статей 412 - 414 КПК, викладає мотиви щодо незгоди із встановленими фактичними обставинами кримінального провадження, в обґрунтування чого, серед іншого, наводить власну оцінку окремим доказам на предмет їх достовірності, а також наводить доводи про неповноту судового розгляду, що може бути предметом перевірки суду апеляційної інстанції, однак, згідно з положеннями статей 433, 438 КПК, не входить до меж перегляду Верховним Судом.
Разом з тим, у скарзі не йдеться про те, чи були обставини, відображені засудженим в касаційній скарзі, предметом перевірки суду апеляційної інстанції за відповідними доводами сторони захисту, якщо так, то яких порушень допустився цей суд при їх розгляді, з посиланням на норми КПК та матеріали кримінального провадження, зокрема які доводи апеляційної скарги були розглянуті судом, проте з порушенням норм процесуального закону, які доводи залишились без уваги, чи були у суду процесуальні підстави до перевірки будь-яких обставин чи доказів повторно в контексті положень ч. 3 ст. 404 КПК тощо. Про невідповідність оскаржених судових рішень нормам статей 370, 419 КПК у касаційній скарзі також не йдеться.
З огляду на те, що за приписами ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, викладене вище перешкоджає вирішенню питання про відкриття касаційного провадження.
Відповідно до ст. 429 КПК суд касаційної інстанції, встановивши, що касаційну скаргу було подано без додержання вимог, передбачених ст. 427 вказаного Кодексу, постановляє ухвалу про залишення касаційної скарги без руху, в якій зазначаються недоліки скарги і  встановлюється строк, необхідний для їх усунення, що не може перевищувати п`ятнадцяти днів із дня отримання ухвали особою, котра подала касаційну скаргу.
Врахувавши вищенаведене, керуючись положеннями ст. 429 КПК, з огляду на те, що касаційну скаргу подано без додержання вимог, передбачених ст. 427 КПК, колегія суддів дійшла висновку, що скаргу необхідно залишити без руху і надати строк на усунення недоліків.
Недоліки касаційної скарги, пов`язані з її змістом, можуть бути усунуті шляхом подання нової касаційної скарги.
Керуючись ст. 429 КПК, Суд
постановив:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 23 червня 2025 року щодо нього залишити без руху та встановити строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків касаційної скарги - п`ятнадцять днів із дня її отримання. 
Роз`яснити, що касаційна скарга повертається в разі, якщо особа в установлений строк не усунула недоліків касаційної скарги, залишеної без руху.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                       ОСОБА_2                                  ОСОБА_3