ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
25 червня 2025 року                     
м. Київ
 
справа № 306/1808/21   
провадження № 61-5207св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:  головуючого - Крата В. І.,
суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач),Пархоменка П. І.,
 
учасники справи 
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , який діє у своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_5 , 
третя особа - орган опіки та піклування Свалявської міської ради,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Новіковою Інною Станіславівною, на рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 10 травня 2023  року у складі судді Жиганської Н. М. та постанову Закарпатського апеляційного суду від 22 лютого 2024 року від 29 січня 2025 року у складі колегії суддів: Куштана Б. П., Джуги С. Д., Мацунича М. В., 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , який діє у своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_5 , третя особа - орган опіки та піклування Свалявської міської ради, про встановлення факту, що має юридичне значення, та визнання права власності в порядку спадкування за законом.
Позов мотивований тим, що ОСОБА_6 на праві приватної власності (на підставі договору про індивідуальне житлове будівництво № 1436 від 13 жовтня 1956 року) належав житловий будинок АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла, після чого на вказаний житловий будинок відкрилася спадщина. ІНФОРМАЦІЯ_2 помер чоловік ОСОБА_6 - ОСОБА_7 . 
ОСОБА_1 є дочкою померлих ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , що стверджується свідоцтвом про народження та свідоцтвом про укладення шлюбу (серії ДИЗ НОМЕР_1 , виданим 19 червня 1978 року про зміну прізвища з « ОСОБА_8 » на « ОСОБА_9 »). 25 серпня 2021 року позивач звернулася до Свалявської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтв про право на спадщину за законом після смерті батьків, однак із постанови Свалявської державної нотаріальної контори № 407/02-31 від 25 серпня 2021 року убачається, що спадкові справи після смерті ОСОБА_6 і ОСОБА_7 не заведені, із заявами про прийняття спадщини після смерті спадкодавців до нотаріуса ніхто не звертався, а ОСОБА_1 на день смерті батьків не була зареєстрована разом із ними за однією адресою, у зв`язку з чим є такою, що не прийняла спадщину та пропустила встановлений законом строк для прийняття спадщини.
Відповідно до повідомлення № 268 відділу «Центр надання адміністративних послуг» Свалявської міської ради від 17 серпня 2021 року на день смерті ОСОБА_6 за адресою АДРЕСА_1 були зареєстровані: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 ; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 . На день смерті ОСОБА_7 були зареєстровані: ОСОБА_10 , ОСОБА_4 , ОСОБА_11 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 . Відповідно до повідомлення виконкому Свалявської міської ради Закарпатської області № 1563/02-13 від 24 травня 2021 року на день смерті ОСОБА_10 були зареєстровані: ОСОБА_4 , ОСОБА_11 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 .
Оскільки батьки хворіли, вони переїхали проживати разом з нею в АДРЕСА_2 , та на момент своєї смерті обоє батьків понад два роки проживали з позивачем. Згідно з актом обстеження проживаючих осіб у житловому будинку на території Неліпинської сільської ради від 17 серпня 2021 року у період з 2007 року разом із ОСОБА_1 (позивачем) проживали її батьки: ОСОБА_7 та ОСОБА_6 до дня їх смерті, що можуть підтвердити свідки. Оскільки місцем постійного проживання спадкодавців на момент їх смерті було АДРЕСА_2 , то ОСОБА_1 є такою, що фактично прийняла спадщину після смерті своїх батьків.
ОСОБА_2 , ОСОБА_12 та ОСОБА_4 є племінниками позивача ОСОБА_1 , дітьми її рідної сестри ОСОБА_10 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_9 . Оскільки ОСОБА_10 померла до спливу 6-ти місяців після смерті свого батька ОСОБА_7 , у спірних правовідносинах має місце спадкова трансмісія, а тому ОСОБА_4 , ОСОБА_12 та ОСОБА_2 мали вчинити дії щодо прийняття спадщини після смерті першого спадкодавця ОСОБА_7 , проте спадкові справи щодо майна ОСОБА_7 не заведено, фактично вказані особи не прийняли спадщину.
ІНФОРМАЦІЯ_10 померла ОСОБА_11 , дітьми якої є ОСОБА_3 і ОСОБА_5 , однак оскільки їх мама - ОСОБА_11 , не реалізувала своє право спадкової трансмісії після смерті своєї матері - ОСОБА_10 , то і вони не мають прав на домоволодіння АДРЕСА_1 .
ОСОБА_1 зверталася до органів РАЦСу щодо реєстрації смерті батьків і сестри ОСОБА_10 , несла витрати на їх поховання і встановлювала надгробні пам`ятники, взяла на себе всі витрати по утриманню спадкового майна, яке знаходиться у АДРЕСА_1 , зокрема: 01 лютого 2010 року уклала договір із Свалявським РК ПВВ про надання послуг з постачання холодної води і водовідведення та погасила борги по оплаті за надані послуги з водопостачання та водовідведення; оплатила відновлення газопостачання у будинку.
Просила суд:
встановити факт спільного проживання спадкоємця ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , разом із спадкодавцями ОСОБА_6 , померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_2 на момент їх смерті;
визнати за ОСОБА_1 право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті матері - ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , та батька - ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Короткий зміст судових рішень
Рішенням Свалявського районного суду від 10 травня 2023 року, залишеним без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 22 лютого 2024 року, позов задоволено частково.
Встановлено факт проживання ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_2 на момент їх смерті разом з дочкою ОСОБА_1 .
У задоволенні вимоги про визнання за ОСОБА_1 права власності на домоволодіння в порядку спадкування за законом відмовлено.
Рішення суду мотивоване тим, що обґрунтовуючи вимоги про встановлення факту спільного проживання з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_2 позивач посилається на те, що ОСОБА_1 є дочкою померлих. Оскільки батьки хворіли, батьки переїхали проживати разом з нею у її будинку, що у судовому засіданні підтвердили всі свідки. На момент своєї смерті обоє батьків понад два роки проживали у ОСОБА_13 з позивачем. Тому є можливим встановити факт проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_2 на момент їх смерті разом з дочкою ОСОБА_1 .
Однак матеріалами справи не підтверджено та позивачем не доведено підставності вимоги про визнання за позивачем права власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батьків, зокрема, з огляду на те, що позивач не просила встановлення і не довела факту постійного проживання позивача з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в с. Вовчий було зумовлено необхідністю догляду за ними, оскільки вони самостійно себе обслуговувати не могли, як не могли (з показів сторін та свідків) в силу хвороби і самостійно приймати рішення щодо визначення свого місця проживання.
Апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції.
Аргументи учасників справи
05 квітня 2024 року засобами поштового зв`язку адвокат Новікова І. С. в інтересах ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просила скасувати судові рішення і ухвалити нове про задоволення позову. 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що встановлюючи юридичний факт проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_14 разом із ОСОБА_1 на момент їх смерті та зазначаючи, що таке проживання не було постійним та не призводить до виникнення у позивача права на спадкове майно, суд першої інстанції по суті встановив факт, який не має жодного юридичного значення та не впливає на виникнення, зміну чи припинення прав фізичних осіб, що суперечить змісту указаного інституту цивільного процесуального законодавства.
Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. До аналогічних висновків неодноразово доходив Верховний Суд, зокрема, у постановах від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17; від 28 квітня 2021 року у справі № 204/2707/19.
У жодній із зазначених справ, судами не оцінювалися мотиви, з яких спадкодавці чи спадкоємці змінили своє місце проживання, а також тривалість такого проживання. Не містить жодних застережень з цього приводу і частина третя статті 1268 ЦК України. Більш того, Верховним Судом зазначалося, що вказана норма права вимагає саме наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що було в повній мірі доведено ОСОБА_1 .
Надаючи особам, що проживали на момент смерті разом із спадкодавцем, так би мовити, в автоматичному порядку право на спадкове майно, законодавець керувався, зокрема, тим, що такі спадкоємці несуть тягар утримання спадкодавців до смерті, які можуть бути немічними та потребувати догляду (як і в даній справі), а також несуть витрати на поховання таких.
Покликання Закарпатського апеляційного суду на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 23 грудня 2019 року у справі № 303/1816/17, є безпідставним, оскільки обставини справи не є релевантними. У вказаній справі судом було встановлено, що відвідування позивачем своїх батьків з метою їх догляду та матеріальної підтримки мало періодичний характер.
У цій справі належними та допустимими доказами підтверджено фактичне постійне місце проживання спадкодавців ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на момент їх смерті разом з ОСОБА_1 та відповідно фактичне прийняття нею спадщини в порядку частини третьої статті 1268 ЦК України, а також факт неприйняття спадщини іншими особами, в тому числі в порядку спадкової трансмісії, тому позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню у повному обсязі.
У травні 2024 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , поданий представником ОСОБА_15 , у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржені судові рішення - без змін.
Зазначає, що оскільки у касаційній скарзі відсутні посилання на постанови Верховного Суду у подібних правовідносинах, то підстав для касаційного перегляду справи немає, а касаційне провадження у цій справі має бути закрите.
Під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції позивачем не було доведено факту постійного проживання разом із спадкодавцями. Всі свідки, які були допитані в суді (за виключенням близьких родичів позивача), підтвердили, що саме постійним місцем проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_14 було у АДРЕСА_1 , а не місце проживання позивача ( АДРЕСА_2 ).
Як в апеляційній скарзі, так і в касаційній скарзі позивач, формулюючи прохальну частину, фактично змінює позовні вимоги, що є процесуально неможливим та недопустимим. Можливість задоволення іншої позовної вимоги про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування напряму залежить від встановлення факту постійного проживання на час смерті із спадкодавцями, як передбачено частиною третьою статті 1268 ЦК України. Однак, позивачем така вимога не заявлялася в суді першої інстанції.
Межі та підстави касаційного перегляду, рух справи
Ухвалою Верховного Суду від 24 квітня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі. 
В зазначеній ухвалі вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020  року у справі № 569/15147/17, від 28 квітня 2021 року у справі № 204/2707/19, від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19-ц, від 29 вересня 2021 року у справі № 464/566/19, від 26 квітня 2023 року у справі № 204/1052/20).
Ухвалою Верховного Суду від 28 травня 2025 року справу призначено до судового розгляду. 
Позиція Верховного Суду
Кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
Відповідно до статей 1217, 1218 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.
У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).
Згідно з частинами першою, третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. 
Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (частина перша статті 1272 ЦК України).
У статті 1296 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).
Такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і т. д.). По своїй суті такий спосіб захисту як визнання права охоплює собою і визнання права відсутнім (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року в справі № 346/2744/21 (провадження № 61-10543сво23)). 
У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Отже, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку. Така правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 22 вересня 2021 року по справі № 227/3750/19, від 11 травня 2022 року у справі № 450/3258/17, від 28 квітня 2022 року у справі № 352/494/16-ц.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17, на яку є посилання у касаційній скарзі, вказано:
«для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця. Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо). Згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи.
Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 квітня 2023 року у справі № 204/1052/20, на яку є посилання у касаційній скарзі, вказано, що «під постійним місцем проживанням спадкоємця із спадкодавцем розуміється як факт безпосереднього проживання спадкоємця із спадкодавцем на момент його смерті, так і факт наявності у спадкоємця, на момент смерті спадкодавця, зареєстрованого у передбаченому законом порядку права на постійне проживання з останнім за однією адресою. Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не саму реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Таким чином, відсутність реєстрації місця проживання спадкоємця за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 вересня 2021 року у справі № 464/566/19, на яку є посилання у касаційній скарзі, вказано, що «у розумінні статей 1218 та 1221 ЦК України, частини третьої статті 1268 ЦК України та статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та обставина, що спадкодавець ОСОБА_5 та спадкоємці ОСОБА_1 і малолітній ОСОБА_2 не проживали у квартирі, яка входить до складу спадкового майна та в якій вони були зареєстровані, а проживали разом за іншою адресою, не впливає у цій справі на факт прийняття ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спадщини, оскільки відповідно до наведених вище норм закону спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК, він не заявив про відмову від неї, а місце розташування спадкового майна не обов`язково має співпадати із його місцем проживання. Водночас, Верховний Суд зауважує, що якщо особа (спадкоємець) не проживала постійно із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що підтверджено належними доказами, то сама по собі реєстрація місця проживання особи разом із спадкодавцем не може свідчити, відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України, про своєчасність прийняття спадщини, оскільки не є беззаперечним доказом постійного проживання особи на момент смерті із спадкодавцем за адресою реєстрації (аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19-ц (провадження № 61-3620св210), від 10 квітня 2020 року у справі № 355/832/17-ц (провадження № 61-27212св19) та від 27 лютого 2019 року у справі № 471/601/17-ц (провадження № 61-38452св18)».
У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).
Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80-81, 83), від 1 липня 2021 року у справі № 9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 1 лютого 2022 року у справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункти 4, 36), від 20 червня 2023 року в справі № 554/10517/16-ц (пункт 7.47), від 4 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (пункт 31)). 
Касаційний суд також акцентує увагу, що за наявності підстав для вирішення у позовному провадженні спору про визнання права власності на майно в порядку спадкування не є обов`язковим пред`явлення окремих позовних вимог про встановлення юридичних фактів, зокрема й факту постійного проживання зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини. Відповідні обставини встановлюється під час розгляду такого спору. Тому непред`явлення окремої позовної вимоги про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини не є підставою для відмови в позові про визнання права власності (чи визнання права на частку в праві спільної часткової власності) за спадкоємцем. Зазначений висновок узгоджується з правовими висновками, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20), Верховного Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2024 року у справі № 504/3606/14-ц (провадження № 61-6658сво23), Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 вересня 2024 року у справі № 642/4502/17 та від 09 жовтня 2024 року у справі № 522/21808/18).
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частини перша, друга та третя статті 367 ЦПК України).
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з мотивувальної частини із зазначенням, зокрема мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу.
Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити (частина перша статті 264 ЦПК України).
Отже, вимогами процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.
У справі, що переглядається:
            позивач вказувала, що оскільки батьки хворіли, забрала їх до себе проживати, що у судовому засіданні підтвердили свідки. На момент своєї смерті обоє батьків понад два роки проживали у с. Вовчому з позивачем. Надала акт обстеження проживаючих осіб у будинку від 17 серпня 2021 року, в якому зазначено, що зі слів проживаючих за період 2007-2009 років співвласників квартири та сусідів, у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 також проживали батьки ОСОБА_1 - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (т. 1, а. с. 23);
                у відзиві на позовну заяву ОСОБА_4 заперечував проти доводів позивача, що померлі батьки постійно проживали з позивачем за її місцем проживання. Вказував, що ОСОБА_6 і ОСОБА_7 до дня своєї смерті постійно проживали у своєму будинку за адресою: АДРЕСА_1 . З ними разом проживали дочка ОСОБА_10 і її діти, які і здійснювали догляд за батьками. Тимчасово - по два-три місяці ОСОБА_6 і ОСОБА_7 проживали з сином ОСОБА_16 , а також позивачем. Тому відповідачі є спадкоємцями в порядку спадкової трансмісії після смерті матері ОСОБА_10 , а також діда ОСОБА_7 , оскільки проживали з ним постійно (т. 1, а. с. 57-62); 
            суди не врахували, що для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця постійного проживання спадкодавця і спадкоємця. За наявності підстав для вирішення у позовному провадженні спору про визнання права власності на майно в порядку спадкування не є обов`язковим пред`явлення окремихпозовних вимог про встановлення юридичних фактів, зокрема й факту постійного проживання зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини. Відповідні обставини встановлюються під час розгляду такого спору. Тому непред`явлення окремої позовної вимоги про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини не є підставою для відмови в позові про визнання права власності (чи визнання права на частку в праві спільної часткової власності) за спадкоємцем;
            суд першої інстанції зробив суперечливі висновки в частині встановлення факту проживання спадкоємців з позивачем на момент відкриття спадщини: встановивши такий факт, оскільки його у судовому засіданні підтвердили всі свідки, одночасно відмовив у задоволенні вимоги про визнання права власності в порядку спадкування, вирішення якої залежить від встановлення вказаного факту; зазначив, що позивач не довела факту постійного проживання позивача з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , помилково пославшись на обставини, які не мають значення для справи, зокрема щодо мотивівпроживання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 разом з позивачем за її місцем проживання, а також що позивач не просила встановлення саме факту постійного проживання позивача з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ;
            апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції, проте рішення суду першої інстанції фактично не переглянув, доводи апеляційної скарги позивача, заперечення відповідачів та надані ними докази щодо підтвердження або спростування факту постійного проживання позивача з ОСОБА_6 та ОСОБА_7  на момент відкриття спадщини не проаналізував.
Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.
За таких обставин рішення судів належить скасувати і направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду ухвалена без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, постанову апеляційного суду скасувати та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Висновки за результатами розподілу судових витрат
Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Тому розподіл судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат (див. висновок у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі №530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18)).
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1  задовольнити частково.
Постанову Закарпатського апеляційного суду від 22 лютого 2024 року скасувати.
Справу № 306/1808/21 передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
З моменту ухвалення постанови суду касаційної інстанції постанова Закарпатського апеляційного суду від 22 лютого 2024 рокувтрачає законну силу.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                            В. І. Крат
 
Судді:                                                                                     Д. А. Гудима
 
І. О. Дундар
 
                                                                                              Є. В. Краснощоков
 
П. І. Пархоменко