Справа № 461/1743/23                                Головуючий у 1 інстанції: Зубачик Н. Б. 
Провадження № 22-ц/811/210/25                         Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

                21 серпня 2025 року м. Львів
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого – судді Бойко С.М.,
суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., 
секретаря – Марко О.Р., 
з участю: представника позивача ОСОБА_1 – 
ОСОБА_2 , представника відповідача 
ОСОБА_3 – ОСОБА_4 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 05 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю, поділ майна подружжя та визнання недійсними договорів купівлі-продажу,

встановив:
У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог (а.с.196-204 т.1), просила: 
встановити факт її спільного з громадянином Турецької Республіки ОСОБА_6 проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 01.08.2017 року по 19.11.2020 року;
визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 75,5 м2, укладений 02.12.2022 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Думою Г.М.;
визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою:  АДРЕСА_2 , загальною площею 36,5 м2, укладений 10.02.2023 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Думою Г.М.;
в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя: 
визнати за нею ( ОСОБА_1 ) право власності на нерухоме майно, яке знаходиться в Україні, а саме:
квартиру    АДРЕСА_3 ; 
квартиру    АДРЕСА_4 ;
квартиру    АДРЕСА_5 ;
квартиру    АДРЕСА_6 ;
квартиру    АДРЕСА_7 ;
визнати за громадянином Турецької Республіки ОСОБА_6 право власності на нерухоме майно, яке було придбане за період з 2016 року по 2022 рік та знаходиться в Турецькій Республіці.
Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що з громадянином Турецької Республіки ОСОБА_6 вона спільно проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з серпня 2017 року, а 19.11.2020 року вони зареєстрували шлюб у м. Львові.
За час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу вони з відповідачем набули у власність нерухоме майно на території України, а саме: 12.04.2018 року купили квартиру АДРЕСА_8 , загальною площею 75,5 м2, покупцем якої виступив ОСОБА_7 ; 19.06.2018 року купили квартиру    АДРЕСА_4 , покупцем якої виступила ОСОБА_1 ; 25.05.2019 року купили квартиру    АДРЕСА_5 , покупцем якої виступила ОСОБА_1 ; 19.09.2019 року купили квартиру    АДРЕСА_6 , покупцем якої виступив ОСОБА_7 .
Після реєстрації шлюбу, вони з відповідачем купили квартиру    АДРЕСА_7 , покупцем якої виступив ОСОБА_7 .
Окрім майна, яке придбано в Україні, за час їхнього спільного проживання однією сім`єю було також придбано нерухоме майно в Туреччині, право власності на яке зареєстровано (оформлено) на відповідача ОСОБА_3 , зокрема: у 2020 році куплено два житлові будинки в м. Ізмір; будинок на АДРЕСА_9 ; будинок АДРЕСА_10 .
Позивачка вважає усе зазначене вище нерухоме майно їхньою з відповідачем спільною сумісною власністю, оскільки воно було придбане у період їхнього спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а також під час перебування в зареєстрованому шлюбі.
Однак, 02.12.2022 року відповідач ОСОБА_7 , без згоди позивачки, відчужив відповідачці ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_8 , а 10.02.2023 року – квартиру АДРЕСА_11 , тому такі договори купівлі-продажу квартир є недійсними, оскільки відповідач розпорядився об`єктами права спільної сумісної власності без її на те згоди.
За позицією позивачки, в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, їй повинні перейти у власність усі із вказаних об`єктів нерухомого майна, які знаходяться в Україні, а відповідачу – усі ті, які знаходяться в Турецькій Республіці.
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 05 грудня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Встановлено факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу громадянки України ОСОБА_1 та громадянина Турецької Республіки ОСОБА_3 у період з 01.08.2017 року по 19.11.2020 року.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_8 , загальною площею 75,5 м2  (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 1531213446101) від 02.12.2022 року, серія та номер 8020, виданий 02.12.2022 року, видавник: Дума Г.М., приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 .
Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири   АДРЕСА_6 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 1917901046101) від 10.02.2023 року, серія та номер 714, виданий 10.02.2023 року, видавник: Дума Г.М., приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 .
В іншій частині позовних вимог – відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 1816 грн. 80 коп.
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 1816 грн. 80 коп.
Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, оскаржила позивач ОСОБА_1 , просить рішення в цій частині скасувати і ухвалити нове рішення, яким ці позовні вимоги задовольнити повністю.
Апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції про неможливість поділу такого майна, частина якого знаходиться на території іноземної держави.
Вважає, що спір щодо поділу майна подружжя повинен вирішуватись в одному судовому процесі, що відповідає принципу процесуальної економії. 
Звертає увагу, що судом першої інстанції не встановлено обсягу та вартості всього спільно нажитого сторонами майна, включно з тим, що знаходиться на території Туреччини, окрім того, не було прийнято рішення про звернення із судовим дорученням про надання правової допомоги до компетентного органу Турецької Республіки з метою встановлення обсягу майна, що перебуває у власності відповідача, відтак, вважає, що суд не вжив усіх заходів для повного з`ясування обставин, що мають значення для справи, а саме: не встановив обсягу всього майна, що підлягає поділу в даному судовому провадженні.
Також звертає увагу, що суд першої інстанції не визначив, яке законодавство слід застосовувати при поділі майна з іноземним елементом у даній справі та безпідставно зазначив про непідсудність справи суду України.
При цьому, зауважує, що відповідач проживав на території України, укладав договори купівлі-продажу щодо нерухомого майна в Україні, має на праві власності основну частину свого майна на території України, тому підсудність розгляду даної справи про поділ майна належить судам України.
Зазначає, що відповідно до ч.1 ст.60 Закону України «Про міжнародне приватне право», правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності – правом держави, в якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання в цій державі, а за відсутності такого – правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Тобто, у справах з іноземним елементом закон визначає законодавство, яке повинне застосовуватись до спірних правовідносин. 
При цьому, наголошує, що частиною третьою статті 22 Угоди про правову допомогу та співробітництво в цивільних справах від 23.11.2000 року, укладеної між Україною та Турецькою Республікою, визначено, якщо один з подружжя є громадянином однієї Договірної Сторони, а другий – другої Договірної Сторони і один з них проживає на території однієї, а другий – на території другої Договірної Сторони, то їх особисті та майнові права визначаються законодавством договірної сторони, на території якої вони мали своє останнє спільне місце проживання.
Позивач вважає, що оскільки сторони востаннє проживали на території Туреччини та спільне майно частково знаходиться на території Туреччини, то до поділу майна слід застосовувати законодавство Туреччини.
На переконання позивача, суд зобов`язаний, з метою повного розгляду справи, враховуючи наявність такої ознаки приватноправових відносин як «іноземний елемент», самостійно здобувати інформацію про іноземне право. При цьому, він вправі використовувати будь-які способи здобуття інформації, в тому числі, але не виключно – звернення до Міністерства юстиції за допомогою судового доручення.
Зазначає, що суд першої інстанції не встановив, право якої країни буде застосовуватись до правовідносин щодо поділу майна, не вжив заходів щодо встановлення змісту норм турецького законодавства, що регулює відповідні відносини, а відтак, не встановив обставин, які мають значення для справи. 
Також звертає увагу, що суд першої інстанції не поділив майна між позивачем та відповідачем: ні те, що знаходиться в Україні, ні те, що знаходиться в Туреччині.
18.02.2025 року відповідач ОСОБА_7 , в особі свого представника – адвоката Медика О.І., подав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечив доводи та вимоги апелянта в оскаржуваній частині рішення, зауваживши, що ОСОБА_7 рішення суду в задоволеній частині позову не оскаржував, відтак, з окремими вимогами позивача змушений погодитись. 
Зокрема, зазначив, що відповідач не заперечує проти вимоги апеляційної скарги в частині поділу майна, що знаходиться на території України, проте, категорично не погоджується з вимогами про включення до майнової маси, що підлягає поділу, майна, що знаходиться на території Турецької Республіки.
Відповідач пропонує, дотримуючись принципів та необхідності встановлення всього обсягу спільно набутого майна подружжя та визначення його дійсної (ринкової) вартості на момент поділу (в даному випадку оцінка майна неактуальна, оскільки проведена у 2023 році), визнати за кожним із сторін право особистої приватної власності на ті об`єкти нерухомого майна в Україні, які за ними є зареєстрованими, окрім квартири АДРЕСА_12 , яку необхідно поділити між сторонами в рівних частинах (по 1/2).
Зазначає, що, співставляючи загальну площу об`єктів нерухомості, позивачка при такому поділі отримує більшу площу об`єктів нерухомості в абсолютних числах (178 кв.м. проти 154 кв.м.), проти чого відповідач не заперечує і не вимагає компенсації різниці її вартості.
Щодо вимоги про поділ майна, яке знаходиться на території Турецької Республіки, то відповідач категорично заперечує і вважає такою, що не підлягає задоволенню, вимогу позивача про визнання спільною сумісною власністю подружжя нерухомого майна, що належить ОСОБА_8 на території Турецької Республіки.
Зазначає, що така можливість не передбачена законодавством України та міжнародними договорами України, підписаними Україною, в тому числі і з Турецькою Республікою.
Наголошує, що за положеннями статті 38 Закону України «Про міжнародне приватне право», захист права власності та інших речових прав на нерухоме майно здійснюється відповідно до права держави, в якій це майно знаходиться.
Додає, що норми Угоди між Україною та Турецькою Республікою про правову допомогу та співробітництво в цивільних справах, ратифікованої Законом України №2605-ІІІ від 05.07.2001 року, визначають тотожний підхід: відповідно до статті 27 Угоди, до нерухомості й права власності на неї застосовується законодавство Договірної Сторони, на території якої знаходиться майно.
Звертає увагу, що сфера регулювання майнових наслідків шлюбу громадянина України з іноземцем не містить колізійних норм і з метою їх врегулювання дозволяє обирати право особистого закону одного з подружжя або право держави, у якій один з них має звичайне місце перебування, або, стосовно до нерухомого майна, право держави, в якій це майно знаходиться.
Відтак, за позицією відповідача, для поділу чи визнання спільною сумісною власністю подружжя майна, яке знаходиться на території Турецької Республіки, позивачу слід звертатись до відповідного суду Туреччини, у зв`язку з цим, суд першої інстанції не зобов`язаний був встановлювати обсяг нерухомого майна на території іншої держави.
В судове засідання апеляційного суду 12.08.2025 року інші учасники справи не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи всі були належним чином повідомлені, клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило, тому, відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, справу розглянуто у їхній відсутності, за участі представників сторін.
Ухвалення та проголошення судового рішення відкладено на 21.08.2025 року о 12:50. 
Заслухавши пояснення сторони позивача в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони відповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.
За вимогами частини першої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Ураховуючи наведені вище вимоги процесуального закону й те, що позивач оскаржує рішення суду першої інстанції лише в частині відмовлених позовних вимог, які стосуються поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, колегія суддів перевіряє законність та обґрунтованість рішення лише в цій частині.
Судом встановлено, що 19.11.2020 року між громадянкою України ОСОБА_1 та громадянином Турецької Республіки ОСОБА_6 зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого Львівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів).
Рішенням суду в даній справі, яке сторонами в апеляційному порядку не оскаржено, а тому набрало законної сили, встановлено факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу громадянки України ОСОБА_1 та громадянина Турецької Республіки ОСОБА_3 у період з 01.08.2017 року по 19.11.2020 року.
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 08 травня 2023 року у справі №461/3452/22 шлюб між сторонами розірвано.
Предметом спору є нерухоме майно, яке було придбано ОСОБА_1 та ОСОБА_6 у вказаний період, до розірвання шлюбу, і знаходиться на території України, а саме:
квартира    АДРЕСА_3 , яка зареєстрована на праві власності за ОСОБА_6 (договір купівлі-продажу квартири від 12.04.2018 року); 
квартира    АДРЕСА_4 , яка зареєстрована на праві власності за ОСОБА_1 (договір купівлі-продажу квартири від 19.06.2018 року); 
квартира    АДРЕСА_5 , яка зареєстрована на праві власності за ОСОБА_1 (договір купівлі-продажу квартири від 25.05.2019 року);
квартира    АДРЕСА_6 , яка зареєстрована на праві власності за ОСОБА_6 (договір купівлі-продажу квартири від 19.09.2019 року); 
квартира    АДРЕСА_7 , яка зареєстрована на праві власності за ОСОБА_6 (договір купівлі-продажу квартири від 06.01.2021 року). 
Отже, задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що все нерухоме майно, яке було придбане сторонами на території України у період з 01.08.2017 року по 08.05.2023 року, є спільною сумісною власністю подружжя, з чим погодився відповідач ОСОБА_7 , оскільки рішення в цій частині не оскаржував. 
Також встановлено, зокрема, з правовстановлюючих документів, які надав відповідач ОСОБА_7 , що він є власником нерухомого майна, яке було придбане ним у вказаний період на території Турецької Республіки, однак, до реєстрації шлюбу з позивачкою ОСОБА_1 .
Частинами першою та другою статті 38 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що право власності та інші речові права на нерухоме та рухоме майно визначаються правом держави, в якій це майно знаходиться, якщо інше не передбачено законом. Належність майна до нерухомих або рухомих речей, а також інша класифікація майна визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться. 
Захист права власності та інших речових прав на нерухоме майно здійснюється відповідно до права держави, в якій це майно знаходиться (ч.2 ст.42 Закону).
Аналогічні за змістом норми передбачені Угодою між Україною та Турецькою Республікою про правову допомогу та співробітництво в цивільних справах, ратифікованою Законом України №2605-ІІІ від 05.07.2001 року.
Так, зокрема, згідно зі статтею 27 Угоди, до нерухомості й права власності на неї застосовується законодавство Договірної Сторони, на території якої знаходиться майно.
Згідно з ч.1 ст.61 Закону України «Про міжнародне приватне право», у відносинах з іноземним елементом, подружжя може обрати для регулювання майнових наслідків шлюбу право особистого закону одного з подружжя або право держави, у якій один з них має звичайне місце перебування, або, стосовно до нерухомого майна, право держави, в якій це майно знаходиться.
Відтак, з урахуванням наведених вище положень Закону України «Про міжнародне приватне право» та Угоди між Україною та Турецькою Республікою про правову допомогу та співробітництво в цивільних справах, правильною є позиція відповідача, що сфера регулювання майнових наслідків шлюбу громадянина України з іноземцем не містить колізійних норм і для визнання спільною сумісною власністю подружжя майна, яке знаходиться на території Турецької Республіки, та його поділу, позивачу слід звертатись до відповідного суду Туреччини.
У зв`язку з цим, суд першої інстанції не зобов`язаний був встановлювати обсяг нерухомого майна на території Турецької Республіки та звертатись із відповідними судовими дорученнями, про які клопотала позивач.
До того ж, все майно, яке є предметом спору за позовними вимогами ОСОБА_1 , було придбане відповідачем ОСОБА_6 до реєстрації шлюбу з позивачкою, однак, позивач не послалась на жодну норму турецького законодавства, яка б дозволяла набувати таке майно у спільну сумісну власність особи (громадянки іншої держави), яка не перебувала в зареєстрованому шлюбі з громадянином Турецької Республіки на момент придбання ним нерухомого майна на території своєї держави.
Також необхідно зазначити, що апеляційний суд надавав сторонам час для мирного врегулювання даного спору, шляхом поділу нерухомого майна, яке знаходиться на території України, проте, за позицією позивача, такий поділ має відбуватися лише з урахуванням нерухомого майна, яке знаходиться на території Турецької Республіки, тому колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не поділив майна між позивачем та відповідачем: ні того, що знаходиться в Україні, ні того, що знаходиться в Туреччині, оскільки відповідно до положень статті 13 ЦПК України, суд обмежений вимогами позивача, заявленими в позовній заяві, а позивач просила поділити нерухоме майно саме в такий спосіб, щоб усе майно, яке було придбане сторонами у спірний період і знаходиться в Україні, передати їй у власність, а нерухоме майно, яке було придбане відповідачем у спірний період і знаходиться в Турецькій Республіці, – залишити у власності відповідача.
Отже, за наведених вище обставин справи, в колегії суддів немає підстав для інших висновків по суті вирішення даного спору, ніж тих, яких дійшов суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивачки в оскаржуваній частині рішення, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду – залишити без змін. 
Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

ухвалив:
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Галицького районного суду м. Львова від 05 грудня 2024 року залишити без змін. 
       Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 21 серпня 2025 року.

Головуючий                                          С.М. Бойко

Судді:                                                  С.М. Копняк

                                А.В. Ніткевич