ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 липня 2025 року
м. Харків
справа № 172/654/25
провадження № 22-ц/818/3845/25 
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого -                 Пилипчук Н.П.,
суддів –                         Мальованого Ю.М., Яцини В.Б., 
за участю секретаря –         Львової С.А., 
учасники справи:
позивачка – ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - Васильківська селищна рада Синельниківського району Дніпропетровської області,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_3 , на ухвалу Валківського районного суду Харківської області від 21 квітня 2025 року в складі судді Токмакової А.П.
                                в с т а н о в и в:
У березні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Васильківська селищна рада Синельниківського району Дніпропетровської області, про надання дозволу на реєстрацію місця проживання дітей без згоди батька.
Позовна заява мотивована тим, що з 01 червня 2019 року по 26 червня 2024 року вона з ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох дітей: сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Зазначила, що між сторонами не узгоджено питання щодо реєстрації місця проживання їхніх дітей, оскільки відповідач самоусунувся від виховання, утримання та догляду за дітьми.
Вказала, що реєстрацію місця проживання дітей вона хоче провести у будинку, який належить їй та в якому вона зареєстрована. 
Посилалася на те, що вирішити це питання мирним шляхом не має можливості, оскільки вона не може знайти відповідача.
Просила дозволити Васильківській селищній раді Синельниківського району Дніпропетровської області здійснити без згоди батька ОСОБА_5 реєстрацію місця проживання малолітніх дітей: сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою Валківського районного суду Харківської області від 21 квітня 2025 року провадження у справі закрито.
Не погоджуючись з ухвалою суду ОСОБА_1 через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій просила ухвалу скасувати, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Апеляційна скарга мотивована тим, що вданому випадку звернення до суду позивачкою, сталось саме через те, що батько дітей – відповідач, по суті самоусунувся від виховання, утримання та догляду за ними, і місце його перебування не встановлено, а тому отримати від нього згоду на реєстрацію місця проживання дітей не можливо. Тому вважала, що інших нормативно правових актів (законів, постанов, положень) щодо дії органу опіки та піклування або служби у справах дітей, які б надавали право органам місцевого самоврядування приймати рішення про реєстрацію місця проживання неповнолітньої дитини без згоди одного з батьків, не передбачено. Тому вважала, що даний спір повинен вирішуватись в порядку загального судочинства.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали оскарження ухвали цивільної справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити, ухвалу суду – скасувати.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що заявлені вимоги підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що у березні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Васильківська селищна рада Синельниківського району Дніпропетровської області, про надання дозволу на реєстрацію місця проживання дітей без згоди батька.
Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 посилалася на те, що з 01 червня 2019 року по 26 червня 2024 року вона з ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох дітей: сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Вказала, що реєстрацію місця проживання дітей вона хоче провести у будинку, який належить їй та в якому вона зареєстрована. 
Зазначила, що між сторонами не узгоджено питання щодо реєстрації місця проживання їхніх дітей, однак вирішити це питання мирним шляхом не має можливості, оскільки вона не може знайти відповідача.
На підставі викладеного просила дозволити Васильківській селищній раді Синельниківського району Дніпропетровської області здійснити без згоди батька ОСОБА_5 реєстрацію місця проживання малолітніх дітей: сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .
Також матеріали справи містять заяви про реєстрацію місця проживання малолітніх дітей від 18 березня 2025 року щодо ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на яких містяться відмітки про повернення на доопрацювання до відділу ЦНАП (відсутні документа батька малолітніх дітей, відсутня згода батька) від 19 березня 2025 року (а.с.8,9).

Статтею 124 Конституції України передбачено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом. 
З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ. 
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.
Статтею 19 ЦПК України визначено, що у порядку цивільного судочинства загальні суди вирішують справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, зокрема спори, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також із інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. 
Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, що виникають із приватноправових відносин, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
Пунктом 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.
Публічно-правовий спір - це спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи (пункт 2 частини першої статті 4 КАС України).
Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).
Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.
Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.
Основною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Публічно-правовий спір має також особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку із чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.
Таким чином, вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі залежить від характеру спірних правовідносин.
У порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, що виникають із приватноправових відносин, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства (стаття 19 ЦПК України).
Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 отримати в добровільному порядку згоду батька на реєстрацію дітей не має можливості, тому з урахуванням найкращих інтересів малолітніх дітей звернулася до суду з позовом про надання дозволу на реєстрацію місця проживання дітей без згоди батька. 
Тобто, об`єктом розгляду у цій справі є не питання щодо дотримання суб`єктом владних повноважень процедури розгляду звернення позивачки про реєстрацію місця проживання дітей без згоди батькай оцінка правомірності дій з відмови у задоволенні цього звернення, а надання дозволу на реєстрацію місця проживання дітей без згоди батька, що свідчить про приватноправовий характер спору між сторонами.
Відтак, цей спір безпосередньо не пов`язаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, що виключає його розгляд у порядку адміністративного судочинства.
Беручи до уваги наведене й ураховуючи суть спірних правовідносин та суб`єктний склад, колегія суддів дійшла висновку, що даний спір не є публічно-правовим та не належить до юрисдикції адміністративних судів.
Такі висновки відповідають змісту постанови Верховного Суду від 11 лютого 2025 року у справі № 686/196/24.
Таким чином суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що справа, яка переглядається, підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, що не відповідає правилам про підвідомчість спорів судам.
Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про закриття провадження у справі з підстав, визначених пунктом 1 частини 1 статті 255 ЦПК України.
Виходячи з того, що ухвалу суду постановлено з порушенням норм процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, судова колегія вважає за необхідне відповідно до статті 379 ЦПК України апеляційну скаргу - задовольнити, ухвалу суду - скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Оскільки наразі вирішується лише процесуальне питання, а не розглядається справа по суті, тому підстав для розподілу судового збору за розгляд справи апеляційним судом не вбачається.
Керуючись ст.ст.367, 368, п.6 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.379, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України
                                               п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_3 , - задовольнити.
Ухвалу Валківського районного суду Харківської області від 21 квітня 2025 року– скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий                                                         Н.П. Пилипчук

Судді                                                                 Ю.М. Мальований

       В.Б. Яцина