ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 953/12845/21                        Головуючий суддя І інстанції Губська Я. В.
Провадження № 22-ц/818/1752/25                Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: завданої внаслідок ДТП
П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 червня 2025 року                                                                        м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого                                        Яцини В.Б.
суддів колегії                                         Мальованого Ю.М., Маміної О.В.,
за участю секретаря судового засідання        Холод М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Потапчука Володимира Руслановича на заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 22 жовтня 2022 року, у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,
в с т а н о в и в:
У липні 2021 року позивач ОСОБА_2 звернувся до Київського районного суду м. Харкова з позовною заявою до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди за вирахуванням суми страхового відшкодування в розмірі 79 799,10 грн., моральної шкоди в розмірі 30 000 грн., а також судових витрат.
Позовна заява мотивована тим, що згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_1 виданого ТСЦ 6350 він є власником автомобіля Toyota 4 Runner д.н.з. НОМЕР_2 . 08.03.2021 року о 20-00 год. в м.Харкові, вул.. Чкалова 2, водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом «Audi A7» д.н.з. НОМЕР_3 , не вибрала безпечної швидкості руху, не дотрималась безпечної дистанції та скоїла зіткнення з автомобілем Toyota 4 Runner д.н.з. НОМЕР_2 , який зупинився попереду та набравши інертної швидкості, здійснив зіткнення з автомобілем Mercedes Vito д.н.з. НОМЕР_4 , який стояв попереду. При ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження, внаслідок чого спричинені матеріальні збитки.
Постановою Київського районного суду м.Харкова від 13.05.2021 року по справі №953/4649/21 ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАп та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу 340 грн. Зазначена постанова набрала законної сили 24.05.2021 року. 
Цивільно –правова відповідальність відповідача ОСОБА_1 на транспортний засіб «Audi A7» д.н.з. НОМЕР_3 не була застрахована. Відповідно до висновку експерта №10364 від 08.06.2021 року Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім.. Засл. Проф. М.С. Бокаріуса» за результатами проведення авто товарознавчого дослідження вартості матеріального збитку, завданого власнику автомобіля Toyota 4 Runner д.н.з. НОМЕР_2 , пошкодженого внаслідок ДТП, що мало місце 08.03.2021 року складає 209 149,10 грн. Вказав, що його автомобіль Toyota 4 Runner д.н.з. НОМЕР_2 застрахований та страхова компанія є членом МТСБУ, на підставі його заяви, 09.06.2021 року йому страховою компанією здійснено страхове відшкодування в сумі 129 350 грн. на його картку АТ КБ «Приватбанк». 
На підставі вищевикладеного, ОСОБА_2 вважає, що з відповідача, який є винуватцем ДТП підлягає стягненню різниця між фактичною вартістю ремонту автомобіля та страховим відшкодуванням в розмірі 79 799,10 грн. (209 149,10-129350 грн.). 
Зазначив, що він зазнав моральних страждань, пережив емоційний стрес, відчув негативні емоції, пов`язані з пошкодженням його новопридбаного авто, необхідністю його ремонту. Також він не міг користуватися усіма благами та перевагами, які надавав йому транспортний засіб. Окрім того, в автомобілі на момент ДТП знаходився його малолітній син ОСОБА_3 , якому 11 років, який дуже злякався та не міг декілька днів сідати в автомобіль. При цьому ОСОБА_4 перебувала у стані алкогольного сп`яніння та до теперішнього дня навіть не вибачилась за скоєне. Моральну шкоду він оцінює в 30 000 грн. 
Також ним були понесені судові витрати пов`язані з розглядом справи в розмірі 4273,98 грн. (3088,98 грн. –вартість проведення авто товарознавчого дослідження, 85 грн. направлення листів учасникам ДТП, 1100 грн.- дефектування автомобілю на станції ТО).
Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 22 жовтня 2022 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 вартість відновлювального ремонту за вирахуванням суми страхового відшкодування в сумі 79799 грн 10 коп.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму відшкодування моральної шкоди в розмірі 30 000 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 1098,00 грн. та судові витрати, пов`язані з розглядом справи в сумі 4273,98 грн.
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 17 жовтня 2024 року заяву про перегляд заочного рішення Київського районного суду м. Харкова від 22 жовтня 2022 року залишено без задоволення.
Не погоджуючись з вказаним заочним рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Потапчук Володимир Русланович подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.
Вказав, що матеріали справи не містять жодних доказів, а саме квитанції, чеки, актів виконаних робіт, які підтвердили б факт ремонту автомобіля саме у тому розмірі, що заявлені позивачем. Суд не звернув уваги на відсутність підтвердження витрат на ремонт автомобіля, поклавши в основу рішення розрахункову вартість ремонту автомобіля позивача.
Зауважив, що ОСОБА_1 не мала можливості ані зібрати докази, що спростовують дані обставини, ані заявити клопотання про проведення незалежної авто-товарознавчої експертизи, оскільки остання не була присутня при огляді автомобіля, який проводився майже після 3-х місяців після дтп, також не була присутня у жодному судовому засіданні та фактично дізналась про суму завданої шкоди у вересні 2024 року. Відшкодування матеріальної шкоди внаслідок аварії можливе лише у сумі реальних витрат позивача, які він поніс у зв`язку з ремонтом автомобіля, а не у тій сумі, яку нараховано суб`єктом оціночної діяльності.
Зазначив, що у зв`язку із залишенням без задоволення заяви про скасування заочного рішення, ОСОБА_1 була позбавлена можливості заявити клопотання про виклик експерта для роз`яснення експертного висновку № 10364.
Вказав, що при визначення розміру відшкодування моральної шкоди враховуються вимоги розумності і справедливості. Однак позивачем у відповідності до ст.77 ЦПК України не було долучено до матеріалів справи жодного доказу, яким підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних страждань або втрат немайнового характеру, у якій грошовій сумі чи у якій матеріальній формі позивач оцінив заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить.
У письмовому відзиві представник ОСОБА_2 - Замніус А.Ю. просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а заочне рішення залишити без змін.

На обґрунтування вказано, що судом першої інстанції було вірно встановлено, що висновок експерта №10364 від 08.06.2021 року Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім.. Засл. Проф.. М.С. Бокаріуса» є належним доказом на підтвердження завданих позивачу збитків у вигляді витрат, які він мусить зробити для відновлення свого майна (вартості відновлювального ремонту). Так, вказаний висновок складений відповідно до Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, державного майна України від 21 жовтня 2019 року № 3207/5/1033 (далі Методика) та експерт несе відповідальність встановлену законом за складання неправдивого висновку про що він обізнаний та міститься його особистий підпис а.с.13.
Зауважено, що не заслуговують на увагу доводи Апелянта про те, що Відповідач дізнався про рішення суду першої інстанції у вересні 2024 року, оскільки після набрання законної сили заочним рішенням суду по цій справі, 06.03.2023 постановами Приватного виконавця Шинделя Володимира Анатолійовича відкриті виконавчі провадження №71199617, №71199630, №71199637 (докази надані до заперечень на заяву про перегляд заочного рішення представником Позивача та містяться в матеріалах справи). Надані докази вказують на обізнаність Відповідача про наявність судового рішення.
Також вказано, що згідно висновку експерта №10364 за результатами проведення автотоварознавчого дослідження від 08.06.2021: «Про відповідальність за завідомо неправдивий висновок за ст. 384 КК України, експерт обізнаний» (а.с. 13) та стоїть особистий підпис експерта. Також в цьому висновку зазначено, що технічний огляд проводився два рази
(26.04.2021 та 05.05.2021), в тому числі на СТО (а.с. 14), а ні як зазначив представник Відповідача, після спливу трьох місяців після ДТП. Тому висновок адвоката Відповідача ґрунтується виключно на припущеннях щодо «надуманої, на його думку, вартості нарахованої
суб`єктом оціночної діяльності». Доказів на спростування висновку експерта №10364 за результатами проведення автотоварознавчого дослідження від 08.06.2021 матеріали справи не містять.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, розглянувши скаргу за відсутності учасників справи, які були належним чином повідомлені про судове засідання, суд апеляційної інстанції відповідно до ст. 367 ЦПК України вивчив матеріали справи та перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, та вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно з положеннями ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам рішення суду відповідає.
       Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції зазначив, що вартість майнового збитку, завданого ОСОБА_2 пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, яка сталася з вини ОСОБА_1 , перевищує сплачене МТСБУ страхове грошове відшкодування, а тому має бути стягнуте з ОСОБА_1 на користь позивача у розмірі 79799,10 грн. (209149,10-129 350,00 грн.) різниця між фактичною вартістю ремонту автомобіля та страховим відшкодуванням.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду.
У частині першій статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, що її заподіяла. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Згідно зі статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Як передбачено п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку із пошкодженням або знищенням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайнових правам фізичної або юридичної особа, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини.
Згідно вимог ст. 1187 ЦК України, в разі заподіяння шкоди джерелом підвищеної небезпеки, обов`язок по її відшкодуванню покладається на особу, яка володіє транспортним засобом, використання якого призвело до заподіяння шкоди. Цією особою в даній справі є відповідач.
Відповідно до ч.ч. 2, 5 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Згідно роз`яснень даних в п. 4 та 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.
Статтею 1192 Цивільного кодексу України встановлено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Згідно ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Правовідносини в сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів врегульовані Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", що спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.
Відповідно до статті 21 Закону України “Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів” на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України.
Згідно п. 22.1 ст. 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Матеріалами справи підтверджується, що згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_1 виданого ТСЦ 6350 позивач ОСОБА_2 є власником автомобіля Toyota 4 Runner д.н.з. НОМЕР_2 .
08.03.2021 року о 20-00 год. в м.Харкові, вул.. Чкалова 2, водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом «Audi A7» д.н.з. НОМЕР_3 , не вибрала безпечної швидкості руху, не дотрималась безпечної дистанції та скоїла зіткнення з автомобілем Toyota 4 Runner д.н.з. НОМЕР_2 , який зупинився попереду та набравши інертної швидкості, здійснив зіткнення з автомобілем Mercedes Vito д.н.з. НОМЕР_4 , який стояв попереду. При ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження, внаслідок чого спричинені матеріальні збитки.
Постановою Київського районного суду м.Харкова від 13.05.2021 року по справі №953/4649/21 ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАп та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу 340 грн. Зазначена постанова набрала законної сили 24.05.2021 року.
ОСОБА_2 звернувся до страхової компанії, яка є членом Моторного (транспортного) страхового бюро з повідомленням про подію та заявою про виплату страхового відшкодування, відповідно до вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Цивільно –правова відповідальність відповідача ОСОБА_1 на транспортний засіб «Audi A7» д.н.з. НОМЕР_3 не була застрахована.
Відповідно до висновку експерта №10364 від 08.06.2021 року Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім.. Засл. Проф.. М.С. Бокаріуса» за результатами проведення авто товарознавчого дослідження вартості матеріального збитку, завданого власнику автомобіля Toyota 4 Runner д.н.з. НОМЕР_2 , пошкодженого внаслідок ДТП, що мало місце 08.03.2021 року складає 209 149,10 грн.
Згідно роздруківки з сайту «Приват 24» від 09.06.2021 року страхова компанія здійснила страхове відшкодування ОСОБА_2 в розмірі 129 350 грн.
Враховуючи те, що фактичний розмір шкоди/вартість ремонту автомобіля складає 209149,10 грн ., а отриманого відшкодування від МТСБУ у розмірі 129350 грн. недостатньо для відновлення пошкодженого майна позивача, то різниця у розмірі 79 799,10 грн., підлягає відшкодуванню відповідачем ОСОБА_1 .
Відповідальність відповідача ОСОБА_1 під час керування «Audi A7» д.н.з. НОМЕР_3 не була застрахована полісом обов`язкової цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, то завдана шкода в повному обсязі повинна бути відшкодована ОСОБА_1 на загальних підставах.
Відповідно до приписів п.п. а. п. 41.1. статті 41 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння: а) транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам ПУНКТУ 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.
Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691 цс 15 наведено правовий висновок про те, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей. що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).
Вказана правова позиція також викладена в постановах Верховного Суду від 03.02.2021 року справа № 592/8115/1, від 15 жовтня 2020року справа № 755/7666/19.
Верховний Суд в постанові від 28 лютого 2018 року у справі № 757/22706/15-ц та від 15.10.20 року (справа 755/7666/19) вказав, що у випадку виплати страхового відшкодування безпосередньо страхувальнику, виплата здійснюється без податку на додану вартість, який повертається страхувальнику після надання документів про оплату запчастин/відновлюваного ремонту на суму, що включає ПДВ, в межах суми страхового відшкодування.
В свою чергу, МТСБУ прийняло рішення про відшкодування позивачу шкоди в розмірі 129350,00 грн.
Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.
Під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.
Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691 цс 15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).
Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.
Аналогічні висновки, викладено Верховним Судом у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 754/1114/15-ц (провадження № 61-115бсв 18), від 13 червня 2019 року у справі № 587/1080/16-ц (провадження № 61-20762св18), від 17 жовтня 2019 року у справі № 370/2787/18 (провадження № 61-11244св19), від ЗО жовтня 2019 року у справі № 753/4696/16-ц (провадження № 61-30908св18), від 21 лютого 2020 року у справі № 755/5374/18 (провадження № 61-14827св19), від 22 квітня 2020 року у справі № 756/2632/17 (провадження № 61- 12032св19)
Згідно ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до ч 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, а п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України передбачає, що шкода завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
За змістом ч. 2 ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначаються відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Відповідно до п. 4 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обовязок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки - незалежно від наявності вини.
Таким чином шкода, завдана позивачу внаслідок ДТП, має бути відшкодована відповідачем.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.
Відповідно до п. 11 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4, за вибором потерпілого вимога про відшкодування шкоди може бути пред`явлена безпосередньо до винної особи.
Оскільки вартість майнового збитку, завданого Позивачу пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача, перевищує виплачений позивачу розмір страхового відшкодування, то із Відповідача, як винної особи, на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди (вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу) та отриманим страховим відшкодуванням, що складає: 209149,10-129350 =79799,10 грн.
Проаналізувавши встановлені у справі обставини відповідно до наведених правових норм, з урахуванням того, що стороною відповідача не надано жодних доказів на спростування розміру завданої позивачу майнової шкоди, суд дійшов до вірного висновку про задоволення позовних вимог в цій частині.
Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з вимогами ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Аналізуючи положення вищезазначених процесуальних норм, під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.
За змістом ст. 81 ЦПК України, обов`язок доказування обставин, на які посилається сторона, як на підставу своїх вимог і заперечень покладається на кожну із сторін.
Враховуючи, що висновок експерта №10364 від 08.06.2021 року Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. Засл. Проф. М.С. Бокаріуса» є належним доказом на підтвердження завданих позивачу збитків у вигляді витрат, які він мусить зробити для відновлення свого майна (вартості відновлювального ремонту), вказаний висновок складений відповідно до Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, державного майна України від 21 жовтня 2019 року № 3207/5/1033 (далі Методика) та експерт попереджений про відповідальність за ст.384 КК України за складання неправдивого висновку про що він обізнаний та міститься його особистий підпис а.с.13., тому на думку колегії суддів, саме відповідач мав надати докази на спростування висновку щодо розміру заподіяних збитків, зазначеного у висновку, чого останнім зроблено не було.
Під час розгляду справи ОСОБА_1 не заявляла клопотання про призначення судової експертизи.
Таким чином, враховуючи те, що відповідач в силу частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України не надав доказів на противагу поданого висновку експерта, не спростував визначений розмір матеріального збитку та вартість транспортного засобу після ДТП, а отже не довів, що такий визначено експертним дослідженням неправильно.
Відповідно до статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Згідно зі статтею 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.
Системний аналіз зазначених положень законодавства дає підстави для висновку, що обов`язок відшкодувати завдану іншому володільцю джерела підвищеної небезпеки шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії завдавача були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.
При цьому, вина у завданні шкоди згідно з положеннями пункту 1 частини першої статті 1188 ЦК України є обов`язковою умовою для покладення на винну особу відповідальності за майнову шкоду, завдану внаслідок взаємодії транспортних засобів іншому учаснику дорожньо-транспортної пригоди.
Такий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 13 листопада 2019 року в справі № 522/11610/15-ц (провадження № 61-13624св18), в постанові Верховного Суду від 18 листопада 2019 року в справі   № 344/9572/16-ц (провадження № 61-17552св18), в постанові Верховного Суду від 20 листопада 2019 року в справі № 345/4614/16-ц (провадження № 61-31818св18) та інших.
З огляду на презумпцію вини заподіювача шкоди, відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду, якщо доведе, що шкоди завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Відповідач не надав суду доказів на підтвердження того, що на час скоєння дорожньо-транспортної пригоди його цивільно-правова відповідальність була застрахована, що ДТП виникло не з його вини, що розмір завданої потерпілому матеріальної шкоди є іншим.
Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідач не спростував належними і допустимим доказами висновки експертизи про вартість відновлюваного ремонту, відповідних клопотань про призначення товарознавчої експертизи від до суду першої інстанції разом із заявою про перегляд заочного рішення, а також – при апеляційному розгляді справи – не заявляв.

Відповідно до положень статті 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.
Днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Відповідно до положень статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.
У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.
Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника (подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17, постановах Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б, від 21 січня 2021 року у справі № 910/16249/19, від 19 травня 2021 року у справі                                № 910/16033/20, від 20 липня 2021 року у справі № 916/1178/20, від 23 січня 2023 року у справі № 496/4633/18).
               Відповідно до частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
               У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 міститься висновок про те, що добросовісність – це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Посилання ОСОБА_1 в своїй апеляційній скарзі на той факт, що її не було повідомлено належним чином про дату та час розгляду справи судом першої інстанції не може бути взято до уваги, оскільки це спростовується матеріалами справи. Згідно поштової відмітки на конверті судової повістки на ім`я ОСОБА_1 «адресат відсутній за вказаною адресою», що у відповідності до положень пунктів 3, 4 частини 8 статті 128 ЦПК України, судова повістка вважається врученою в день проставлення у поштовому повідомленні відповідної відмітки, і особа вважається повідомленою. (а.с.48).
ОСОБА_1 іншої адреси проживання (листування), крім тієї, яка зазначена в позові, заяві про перегляд заочного рішення суду та у апеляційній скарзі, суду не повідомила, а тому відповідно до норм статті 128 ЦПК України вважається такою, що повідомлена про дату, час і місце судового засідання.
Суд апеляційної інстанції також зауважує, що ОСОБА_1 є особою, яка ініціювала судовий розгляд (подала заяву про перегляд заочного рішення), тому на неї поширюється обов`язок         з розумним інтервалом часу цікавитися провадженням у її справі.
Суд апеляційної інстанції також звертає увагу, що подавши до суду першої інстанції заяву про перегляд заочного рішення, ОСОБА_1 також не отримувала поштову кореспонденцію (а.с.75)
Системний аналіз матеріалів справи дає підстави для висновку, що суд першої інстанції, у відповідності до вимог закону, здійснив направлення судової кореспонденції за місцем реєстрації відповідача по справі.
Враховуючи положення статті 128 ЦПК України, відповідач по справі була належним чином повідомлена про розгляд справи судом першої інстанції.
Щодо відшкодування моральної шкоди, колегія суддів зазначає, що за змістом статей 23, 1167 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
При визначенні розміру моральної шкоди судом враховується характер і обсяг заподіяної дорожньо-транспортною пригодою шкоди, а також поведінка відповідача, який не намагався до цього часу добровільно відшкодувати спричинену ним шкоду.
Пошкодження автомобіля дійсно негативно вплинули на спосіб життя та здоров`я позивача ОСОБА_2 , у автомобілі знаходився син ОСОБА_3 , якому 11 років, він дуже злякався та боявся сідати в автомобіль. а невирішеність питання та неможливість скористатися пошкодженим автомобіль об`єктивно вимагає від нього докладати додаткових зусиль для підтримання звичного порядку життєдіяльності, що викликає у нього душевний дискомфорт та призводить до додаткового навантаження на його нервову систему. Відповідач ОСОБА_4 , перебуваючи в стані сильного алкогольного сп`яніння навіть після дтп та до теперішнього часу не спромоглася вибачитися за скоєне.
Проте, виходячи із того, що позивач через нетривалий час після ДТП у значній сумі вже отримав страхове відшкодування завданої майнової шкоди, виходячи із загальних засад цивільного законодавства: розумності, виваженості та справедливості, п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, враховуючи характер та тривалість заявленої до відшкодування моральної шкоди, завданої лише майновим правам позивача, які мають тимчасовий та відновлювальний характер, на щастя не призвели до істотних безповоротних негативних наслідків для нього, - суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованими заперечення скарги про надмірний розмір присудженого судом першої інстанції відшкодування моральної шкоди. З наведених підстав колегія суддів вважає за необхідне зменшити розмір відшкодування моральної шкоди, завданої позивачці внаслідок ДТП, до 15000, та частково задовольнити заявлені з цих підстав позовні вимоги.
Тому, відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України оскаржене рішення суду першої інстанції підлягає відповідній зміні, а скарга - частковому задоволенню.
Керуючись ст.ст. 259, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
постановив :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Потапчука Володимира Руслановича- задовольнити частково.
Заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 22 жовтня 2022 року -змінити.
Позов ОСОБА_2 у частині про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму відшкодування моральної шкоди в розмірі 15 000 грн.
В іншій частині заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 22 жовтня 2022 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови складений 20 червня 2025 року.

Головуючий                                                                         В.Б. Яцина

Судді колегії                                                                      Ю.М. Мальований

О.В. Маміна.