ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
05 червня 2025 року
м. Київ
справа № 753/11042/22
провадження № 51-5551 км 24
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                         ОСОБА_1 ,
суддів                                                     ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання        ОСОБА_4 ,
прокурора                                            ОСОБА_5 ,
захисника                                             ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Дарницького районного суду міста Києва від 27 липня 2023 року й ухвалу Київського апеляційного суду від 16 вересня 2024 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42016000000002617, за обвинуваченням
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки м. Той-Тепа Ташкентської області Республіки Узбекистану, зареєстрованої в  АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Дарницького районного суду міста Києва від 27 липня 2023 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 111 КК України (у редакції законів України від 08 квітня 2014 року № 1183-VII та 07 жовтня 2014 року № 1689-VII) до покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років з конфіскацією всього належного їй на праві власності майна.
Згідно з вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватою в тому, що вона, будучи громадянкою України, маючи достатній рівень освіти, спеціальних знань, життєвого і професійного досвіду для усвідомлення фактів підривної діяльності Російської Федерації (далі - РФ) та її представників проти України шляхом окупації з 20 лютого 2014 року території АР Крим і подальшого утворення системи незаконних органів окупаційної судової влади, діючи умисно, з власної ініціативи добровільно надала допомогу РФ у проведенні підривної діяльності проти України, тобто вчинила державну зраду за обставин, детально викладених в оскаржених судових рішеннях.
Так, ОСОБА_7 , будучи суддею Кіровського районного суду АР Крим, маючи тривалий стаж роботи, упродовж березня - квітня 2014 року, перебуваючи в смт Кіровське Кіровського району АР Крим, діючи добровільно й умисно в інтересах РФ на шкоду суверенітетові і територіальній цілісності України, з метою зміцнення та посилення заходів тимчасової окупації території АР Крим, бажаючи допомогти в проведенні підривної діяльності й зробити свій особистий внесок в утворення та функціонування в АР Крим системи незаконних судових органів РФ, продовжила роботу у складі незаконно створеного органу судової влади РФ на території АР Крим «Кировского районного суда» на посаді так званих «громадян, які заміщають посади суддів судів, що діють на територіях Республіки Крим та міста федерального значення Севастополя» і надалі указом президента РФ від 14 листопада 2014 року № 719 була призначена на посаду голови цього незаконного органу.
Продовжуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 , перебуваючи в приміщенні так званого «Кировского районного суда» у смт. Кіровське (вул. Рози Люксембург, 25), усвідомлюючи незаконність приєднання території АР Крим та м. Севастополя до складу РФ і того, що цей суд є незаконно створеним органом, з метою сприяння окупаційним органам влади в придушенні спротивів окупації півострова з боку громадян України на території АР Крим та в упровадженні практики переслідування осіб, що перебувають під захистом, усупереч вимогам ст. 65 Конституції України, порушуючи присягу судді в частині неупередженого, незалежного, справедливого та кваліфікованого здійснення правосуддя від імені України, розуміючи неможливість відправлення правосуддя на підставі законодавства іноземної держави, керуючись нормами   законодавства   РФ,  ухвалила  рішення:  26  травня  2014  року  у   справі  № 1-8/14,   24  липня  2014  року  у  справі  № 1-51/2014, 29 липня 2014 року у справі № 1-60/2014, чим надала допомогу представникам іноземної держави в переході судової системи України, яка діяла на території півострова Крим, на відправлення правосуддя відповідно до законодавства іноземної держави - РФ, забезпечила функціонування незаконно створених судових органів, що призвело до посилення заходів тимчасової окупації півострова.
Київський апеляційний суд ухвалою від 16 вересня 2024 року залишив без змін вирок місцевого суду.
Вимоги касаційної скарги й узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить скасувати судові рішення на підставі істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Вважає, що вирок ухвалено незаконним складом суду. Обґрунтовуючи свою позицію, зазначає, що він заявив клопотання про здійснення кримінального провадження в суді першої інстанції колегіально судом у складі трьох суддів. Місцевий суд, на його думку, необґрунтовано відмовив у задоволенні цього клопотання з тих підстав, що за змістом положень ч. 2 ст. 31 КПК України тільки обвинувачений має право заявляти таке клопотання, тому воно не може бути доручено захиснику в порядку ч. 4 ст. 46 КПК України. Зазначає, що суд апеляційної інстанції не дав належної оцінки відповідним порушенням, не перевірив доводів, викладених в апеляційній скарзі захисника, та, не дотримавшись вимог ст. 419 КПК України, невмотивовано залишив вирок місцевого суду без змін.
Позиції інших учасників судового провадження
Під час касаційного розгляду захисник ОСОБА_6 просив задовольнити касаційну скаргу на викладених у ній підставах.
Прокурор ОСОБА_5 вважала, що наведені захисником у касаційній скарзі доводи не ґрунтуються на законодавчих вимогах і судові рішення не підлягають скасуванню.
Мотиви Суду
Вимогами ст. 370 КПК України встановлено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто його має бути ухвалено компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. 
Згідно зі ст. 438 КПК України підставою для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є, зокрема, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
З огляду на положення ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення. Судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню, якщо його ухвалено незаконним складом суду (п. 2 ч. 2 цієї статті).
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод проголошено право кожного на розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, визначеним законом, який установить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Цю норму імплементовано також у національне законодавство України.
Так, за приписами ч. 1 ст. 21 КПК України кожному гарантується право на справедливий розгляд та вирішення справи в розумні строки незалежним і неупередженим судом, створеним на підставі закону.
Законним є склад суду, який утворено відповідно до ст. 31 КПК України щодо кількості суддів, з додержанням процедури визначення судді (колегії суддів) у конкретному судовому провадженні. Положеннями цієї статті встановлено критерії визначення складу суду, повноважного на розгляд кримінального провадження. Залежно від ступеня тяжкості та (або) виду суб`єкта кримінального правопорушення провадження в суді першої інстанції здійснюється: суддею одноособово, колегіально судом у складі трьох суддів, судом присяжних у складі двох суддів і трьох присяжних.
Відповідно до ч. 2 ст. 31 КПК України кримінальне провадження в суді першої інстанції здійснюється колегіально судом у складі трьох суддів лише за клопотанням обвинуваченого щодо злочинів, за вчинення яких передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк більше 10 років.
Крім того, як передбачено ч. 4 ст. 315 КПК України, під час підготовчого судового засідання суд роз`яснює обвинуваченому у вчиненні злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк більше 10 десяти років, право заявити клопотання про розгляд кримінального провадження стосовно нього колегіально судом у складі трьох суддів.
Таким чином, залежно від волевиявлення обвинуваченого у кримінальних провадженнях цієї категорії може бути застосовано одну з двох альтернативних судових процедур: загальний порядок судового розгляду суддею одноособово або колегією у складі трьох професійних суддів.
Колегіальний розгляд спрямовано на забезпечення додаткових процесуальних гарантій особам, обвинуваченим у вчиненні особливо тяжких злочинів, зниження ризику упередженості суду й посилення гарантій справедливого судового розгляду, законності судового рішення та є невід`ємною складовою права обвинуваченого на захист.
Водночас альтернативність у виборі між одноособовим і колегіальним складом суду покликана сприяти дотриманню балансу між економією процесуальних засобів і гарантіями дотримання прав особи в кримінальному судочинстві. Можливість такого вибору передбачає обов`язок держави в особі її уповноважених органів та службових осіб забезпечити свободу цього вибору та його практичну реалізацію. Тільки так буде дотримано засади кримінального провадження, в тому числі й забезпечення права на захист, а судовий розгляд буде справедливим. Позбавлення особи можливості ініціювати такий розгляд унеможливлює реалізацію передбачених для неї додаткових процесуальних гарантій.
У цьому кримінальному провадженні ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, визначеного в ч. 1 ст. 111 КК України, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 12 до 15 років з конфіскацією майна або без такої. Судовий розгляд проведено в порядку спеціального судового провадження за відсутності обвинуваченої (in absentia).
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що під час підготовчого судового засідання в суді першої інстанції захисник заявив клопотання про здійснення кримінального провадження судом колегіально. Відмовляючи в задоволенні цього клопотання, суд в ухвалі від 09 березня 2023 року зазначив, що таке право є виключним процесуальним правом обвинуваченого, яке не може бути доручено захиснику, і провів розгляд одноособово. Апеляційний суд, переглянувши вирок, відхилив доводи захисника про незаконність складу суду внаслідок відмови в задоволенні вказаного клопотання, як про це твердив захисник. Однак наведені висновки судів попередніх інстанцій є неприйнятними з огляду на таке.
З буквального (чіткого) тлумачення змісту положень ч. 2 ст. 31 КПК України випливає, що процесуальним правом вибору кількісного складу суду наділено лише обвинуваченого, який має реалізувати його самостійно й безпосередньо. Тож у разі участі обвинуваченого в судовому провадженні ніхто інший, крім нього, не може заявити це клопотання.
Разом з тим указана правова норма не містить положень, що визначають особливості вирішення цього питання, у разі коли розгляд відбувається в порядку спеціального судового провадження за відсутності обвинуваченого (in absentia). Тому в цій ситуації суд, керуючись ч. 6 ст. 9 КПК України, повинен вирішити питання про можливість реалізації вказаного права замість обвинуваченого захисником, який здійснює його захист.
Кримінальне провадження in absentia є особливим порядком кримінального провадження, яке має низку специфічних ознак та процесуальних гарантій через те, що воно здійснюється за відсутності обвинуваченого. Застосування цього порядку багаторазово було предметом розгляду в Європейському суді з прав людини, який зазначав, що сама собою форма заочного кримінального провадження не порушує права особи на справедливий суд, закріпленого в ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, за умови дотримання конвенційних гарантій, зокрема права бути представленим захисником, допомога якого повинна бути практичною та ефективною.
Згідно з приписами ч. 2 ст. 7 КПК України зміст та форма кримінального провадження за відсутності підозрюваного або обвинуваченого (in absentia) повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, зазначеним у ч. 1 цієї статті, з урахуванням особливостей, установлених законом. Однією з таких особливостей є існування додаткової гарантії у вигляді обов`язкової участі захисника в цій категорії кримінальних проваджень, що встановлено положеннями п. 8 ч. 2 ст. 52, ч. 3 ст. 323 КПК України.
За фактичної відсутності обвинуваченого тягар захисту повністю покладається на захисника, котрий представляє сторону захисту в суді з урахуванням засад забезпечення права на захист і змагальності. Дієвість цієї гарантії може бути забезпечена виключно в разі, якщо участь захисника буде не номінальною, а практичною, що нерозривно пов`язано з використанням процесуальних прав, якими закон наділяє обвинуваченого. Тобто саме призначення захисника ще не означає ефективності такої допомоги. Аби право на допомогу захисника стало практичним і дієвим, його реалізація не повинна ставитися в залежність від виконання надмірно формальних умов: суд, створюючи необхідні умови для реалізації сторонами їх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків (ч. 6 ст. 22 КПК України), повинен забезпечити справедливий характер процесу і, відповідно, стежити за тим, аби адвокат, який бере в ньому участь вочевидь для захисту свого клієнта за його відсутності, отримав можливість робити це.
Відповідно до ч. 4 ст. 46 КПК України захисник користується процесуальними правами підозрюваного, обвинуваченого, захист якого він здійснює, крім процесуальних прав, реалізація яких здійснюється безпосередньо підозрюваним, обвинуваченим і не може бути доручена захиснику, з моменту надання документів, передбачених ст. 50 цього Кодексу, слідчому, прокурору, слідчому судді, суду.
Надання реальної можливості для реалізації процесуальних прав у провадженні in absentia передбачає, що захисник повинен мати змогу здійснювати такі дії замість обвинуваченого, інакше відповідні права втрачають практичну дієвість і стають суто декларативними.
Захисник згідно із ч. 1 ст. 47 КПК України зобов`язаний використовувати засоби захисту, передбачені цим Кодексом та іншими законами України, з метою забезпечення дотримання прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого та з`ясування обставин, які спростовують підозру чи обвинувачення, пом`якшують чи виключають кримінальну відповідальність підозрюваного, обвинуваченого.
Виконання захисником цих обов`язків, як і право обвинуваченого на захист, не може бути поставлено в залежність від присутності обвинуваченого або формальних умов. Так само неможливість узгодити позицію з підзахисним не зумовлює обов`язкової неможливості здійснювати захист останнього. У цій ситуації захисник самостійно визначає позицію захисту й повинен діяти з огляду на пріоритетність інтересів обвинуваченого. Реалізовуючи лінію захисту, яка буде найкориснішою для підзахисного, захисник повинен обрати в межах, установлених кримінальним процесуальним законом, конкретні форми та способи участі в слідчих і процесуальних діях, визначитися щодо заявлення (незаявлення) клопотань, надання (ненадання) доказів суду, висловлення позиції по суті справи чи клопотання, оскарження судових рішень тощо. 
За своїм змістом процесуальне право ініціювати колегіальний судовий розгляд не є таким, що нерозривно пов`язане з особою обвинуваченого, реалізується виключно ним особисто й не може бути нікому делеговане, як, наприклад, визнання винуватості, надання показань, згода на угоду, конкретизація процесуальної позиції в поданій апеляційній чи касаційній скарзі тощо, коли вимагається особиста участь особи в акті реалізації права. Це право не змінює процесуальної позиції обвинуваченого, змісту і напрямку судового розгляду, не звужує його прав, а спрямоване виключно на організаційний аспект судового провадження, має процедурно-забезпечувальний характер, стосується форми судочинства та має на меті посилити процесуальні гарантії справедливого судового розгляду. Отже, це право не належить до виключно особистих прав обвинуваченого, реалізація яких є юридично та фактично неможливою без його волевиявлення
У зв`язку з тим, що спеціальне судове провадження здійснюється за відсутності обвинуваченого, з об`єктивних причин стає неможливою реалізація безпосередньо ним права, передбаченого п. 1 ч. 2 ст. 31 КПК України, заявити клопотання про колегіальний судовий розгляд. Водночас це процесуальне право, з урахуванням вимог ч. 2 ст. 7 КПК України, не може бути формально обмежене лише через відсутність обвинуваченого й повинне залишатися доступним через механізм захисту. Тож обмеження права захисника на подання відповідного клопотання в умовах відсутності обвинуваченого не лише суперечить природі кримінально-процесуальних гарантій, а й фактично нівелює зміст положень ч. 2 ст. 31 КПК України, оскільки їх реалізація за таких обставин стає об`єктивно неможливою. Отже, наведене вище буквальне тлумачення ст. 31 КПК України у провадженнях in absentia обмежує можливості захисника в реалізації правової позиції, ускладнює захист та ставить під сумнів ефективність такого захисту та, відповідно, створює суттєві перешкоди для реалізації права обвинуваченого на захист.
Тому, з огляду на недопустимість звуження змісту й обсягу процесуальних прав, указане положення ст. 31 КПК України в системному зв`язку із ч. 4 ст. 46 цього Кодексу не може обмежувати можливість захисника ініціювати колегіальний розгляд справи в інтересах обвинуваченого, натомість відмова захиснику в реалізації цього права порушує конвенційні гарантії справедливості судового розгляду у провадженні in absentia. 
Отже, якщо захисник уважає, що дотримання прав, свобод і законних інтересів обвинуваченого можливо забезпечити шляхом розгляду кримінального провадження колегіально судом у складі трьох суддів, то він у порядку ч. 4 ст. 46 КПК України має право реалізувати процесуальне право свого підзахисного на подання клопотання про колегіальний розгляд кримінального провадження у суді першої інстанції відповідно до ч. 2 ст. 31 КПК України, у разі здійснення провадження за відсутності обвинуваченого (in absentia).
За таких обставин, у цьому кримінальному провадженні відмова суду першої інстанції в задоволенні відповідного клопотання захисника зумовила незаконність одноособового судового розгляду й ухвалення вироку, що залишилося поза увагою суду апеляційної інстанції.
Ураховуючи допущене порушення, передбачене п. 2 ч. 2 ст. 412 КПК України, касаційна скарга захисника підлягає задоволенню, а вирок місцевого суду та ухвала суду апеляційної інстанції - скасуванню на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.
Під час нового розгляду суду необхідно усунути порушення, про які зазначено в постанові, й ухвалити судове рішення, яке б відповідало вимогам ст. 370 КПК України.
Керуючись статтями 433, 436, 438, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
у х в а л и в :
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 задовольнити.
Вирок Дарницького районного суду міста Києва від 27 липня 2023 року й ухвалу Київського апеляційного суду від 16 вересня 2024 року щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді
 
ОСОБА_1                                   ОСОБА_2                                        ОСОБА_3