ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 599/2500/24	Головуючий у 1-й інстанції Іваницький О.Р. 	
Провадження № 22-ц/817/613/25 	Доповідач - Храпак Н.М.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 липня 2025 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Храпак Н.М. 
суддів -  Костів О. З., Хома М. В., 
за участі секретаря — Панькевич Т.І.
та сторін: позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Моленя Р.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 599/2500/25 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 27 березня 2025 року та на додаткове рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 08 квітня 2025 року, ухвалені суддею Іваницьким О.Р., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Тернопільської міської ради про визнання права користування земельною ділянкою, визнання незаконним та скасування рішення Кобзарівської сільської ради Зборівського району про передачу у власність ОСОБА_2 у власність земельної ділянки,

В С Т А Н О В И В:
у листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 , Тернопільської міської ради про визнання права користування земельною ділянкою, визнання незаконним та скасування рішення Кобзарівської сільської ради Зборівського району про передачу у власність ОСОБА_2 у власність земельної ділянки.
В обґрунтування позову посилається на те, що в порядку спадкування, в грудні 2017 року, набула у власність житловий будинок в АДРЕСА_1 , після смерті свого чоловіка ОСОБА_3 . У 2020 році ТОВ «Регіональний земельно-кадастровий центр «Галицькі землі» почав розробляти Проект землеустрою щодо відведення їй у власність по даній адресі земельної ділянки площею 0,2229 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель і споруд в межах населеного пункту. Проте в червні 2024 року ТОВ «Галицькі землі» повідомило, що продовження робіт по розробленню Проекту є неможливим, оскільки сформована земельна ділянка площею 0,2229 га. перетинається із суміжною земельною ділянкою площею 0,2500 га по адресу АДРЕСА_2 , кадастровий номер - 6122684800:03:001:0185, яка на праві власності належить ОСОБА_2 . Площа перетину складає 0,0451 га. Завершення робіт можливе при умові формування нових меж земельної ділянки із зменшенням площі до 0,1778 га. Вважає, що правомірність набуття ОСОБА_3 земельної ділянки підтверджується рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 27 листопада 2009 року, згідно якого вирішено:
визнати за ОСОБА_3 право користування земельною ділянкою розміром 0,05 га з бувшої садиби ОСОБА_4 в с. Вертелка Зборівського району Тернопільської області, межі якої визначені точками "А", "Б", "В", "Г" у теодолітній зйомці земельної ділянки ОСОБА_3 та частина зйомки земельної ділянки ОСОБА_5 по межі між ними станом на 07.09.2000 року, яка є додатком до кадастрової оцінки від 04 жовтня 2000 року виконана Тернопільським філіалом інституту землеустрою Української академії аграрних наук, якою незаконно користуються ОСОБА_2 і ОСОБА_6 та зобов`язано Кобзарівську сільську раду Зборівського району Тернопільської області внести зміни в земельно-кадастрові документи сільської ради щодо даної земельної ділянки та закріпити її за ОСОБА_3 ;
рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 17 червня 2015 року, яким визнано незаконними та скасовано:
- рішення 32 сесії 6 скликання Кобзарівської сільської ради Зборівського району № 378 від 17 червня 2014 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)» щодо передачі у власність ОСОБА_2 земельної ділянки 0,2500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_2 за рахунок земель, не наданих у власність і постійне користування (в межах населеного пункту) в частині земельної ділянки площею 0,05 га, право користування на яку визнано за ОСОБА_3 рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 27 листопада 2009 року.
Проте, після смерті чоловіка ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , на підставі рішення сесії Кобзарівської сільської ради від 20 червня 2018 року № 226, повторно набула у приватну власність земельну ділянку площею 0,2500 га, що за адресою АДРЕСА_2 , кадастровий номер - 6122684800:03:001:0185 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).
Вважає, що ОСОБА_2 незаконно набула у власність земельну ділянку площею 0,2500 га, відповідно вказане рішення сільської ради та реєстрація права власності підлягає скасуванню.
Рішенням Зборівського районного суду Тернопільської області від 27 березня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Тернопільської міської ради про визнання права користування земельною ділянкою площею 0,0451 га, визнання незаконними та скасування рішення Кобзарівської сільської ради Зборівського району № 226 від 20 червня 2018 року про передачу у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,2500 га кадастровий номер 6122684800:03:001:0185 відмовлено.
Додатковим рішенням Зборівського районного суду Тернопільської області від 08 квітня 2025 року стягнуто із ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 5000 грн витрат на професійну правничу допомогу адвоката.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 27 березня 2025 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Скасувати додаткове рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 08 квітня 2025 року та ухвалити нове, яким стягнути в рівних частинах із відповідачів ОСОБА_2 та Тернопільської міської ради на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір за подання позову в розмірі 1211,20 грн та апеляційної скарги у розмірі 1816,80 грн разом 3028 грн.
В обґрунтування апеляційної скарги заявник зазначила, що право постійного користування земельною ділянкою, яке належало спадкодавцю, не є тим правом, яке не можна успадкувати. А тому таке право за загальним правилом входить до складу спадщини. Отже, станом на сьогодні Верховний Суд як і в цілому так і безпосередньо у справі, щодо спірної земельної ділянки зробив правовий висновок, що право користування земельною ділянкою, яке належало спадкодавцю спадкується спадкоємцем.
Суд першої інстанції, у даній справі, зробив висновки, виходячи із аналізу норм ЗК України, проте без врахування норм земельного законодавства, яке діяло коли право постійного користування спірної земельною ділянкою набувалося її покійним чоловіком ОСОБА_3 .
Також суд першої інстанції відмовив у задоволені її реальних позовних вимог виходячи з того, що відсутні підстави для задоволення зовсім інших позовних вимог, яких вона не заявляла.
Представник ОСОБА_2 - адвокат Молень Р.Б. подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , у якому зазначив, що судом першої інстанції була надана мотивована оцінка доводам позивача щодо того, чи було ним успадковане право користування спірною земельною ділянкою. Відсутність прямої згадки вказаних доводів у мотивувальній частині оскаржуваного рішення не свідчить про те, що вони були відкинуті і не взяті судом першої інстанції до уваги.
Крім того, стосовно посилання заявника на постанову ВС від 02.08.2023 (справа № 607/5923/21) варто додати, що, як вже зазначалось стороною відповідача у відзиві на позов, що вказана постанова стосується спадкування права постійного користування. Натомість позивачка, набувши в порядку спадкування після смерті чоловіка у власність належний спадкодавцю житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , може реалізувати своє право на безоплатне набуття у власність присадибної земельної ділянки у порядку, визначеному статтями 116, 118, 122 ЗК України – тобто, із земель державної або комунальної власності, не наданих у власність чи постійне користування інших осіб. Аналогічний правовий висновок здійснила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 20 березня 2019 року в справі № 350/67/15-ц, зазначивши наступне: “Спадкоємець нерухомого майна у разі, якщо спадкодавцю належало право користування земельною ділянкою, вправі реалізувати своє право на безоплатне набуття у власність земельної ділянки у розмірах, встановлених ЗК України та у порядку, визначеному статтями 116, 118, 122 ЗК України”.
Відтак твердження позивача про те, що вона набула у порядку спадкування право користування земельною ділянкою площею 0,0451 га, яка входить до складу земельної ділянки з кадастровим номером 6122684800:03:001:0185, і розташована на земельній ділянці площею 0,05 га, право користування якою було визнано за ОСОБА_3 рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області № 2-4809/09 від 27.11.2009 є хибним, оскільки зроблене ОСОБА_1 внаслідок неправильного тлумачення норм матеріального права.
Аргументи заявника про те, що суд першої інстанції відмовив в задоволенні її реальних позовних вимог виходячи з того, що відсутні підстави для задоволення зовсім інших позовних вимог, яких вона не заявляла є безпідставними, адже цитований в обґрунтування цього аргументу абзац мотивувальної частини оскаржуваного судового рішення: «Обґрунтовуючи заявлені вимоги ОСОБА_1 посилається на те, що право користування присадибною земельною ділянкою такою ж площею, яка належала і її чоловіку (0,25 га) в неї виникло в зв`язку із набуттям в порядку спадкування права власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що в АДРЕСА_1 . Проте у разі, якби ОСОБА_3 за життя розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, то його спадкоємці мали б право на її завершення та одержання державного акта про право власності на землю. Однак, оскільки спадкодавець за життя цього не зробив, то позивачка вправі реалізувати своє право на безоплатне набуття у власність земельної ділянки у розмірах, встановлених ЗК України та у порядку, визначеному статтями 116, 118, 122 ЗК України» безпосередньо стосується вирішення питання щодо права користування заявником спірною земельною ділянкою.
Виходячи із наведеного варто наголосити, що доводи апеляційної скарги зводяться лише до незгоди із оскаржуваним рішенням суду першої інстанції, без наведення переконливих аргументів в чому саме полягає його незаконність та (або) необґрунтованість. Крім того, апеляційна скарга не містить належних і достатніх аргументів та доказів, які спростовують вказане рішення та мотиви, з яких виходив суд першої інстанції при його винесенні.
У судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала з мотивів, викладених у ній.
Представник ОСОБА_2 - адвокат Молень Р.Б. апеляційної скарги ОСОБА_1 не визнав, вважаючи її безпідставною, а рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.
Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, проаналізувавши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.
Судом встановлено, що ОСОБА_3 помер у 2017 році та після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно, а саме: житловий будинок загальною площею 50,8 м.кв. в АДРЕСА_1 .
Вказане майно успадкувала ОСОБА_3 , як дружина померлого, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 108795339 від 22 грудня 2017 року, сформованого державним нотаріусом Другої Тернопільської нотаріальної контори Темніковою С. А. (а.с. 18).
Підстава виникнення права власності: свідоцтво про право на спадщину від 20 грудня 2017 року (а.с. 17).
ОСОБА_1 , набувши, в порядку спадкування після смерті чоловіка, у власність належний спадкодавцю житловий будинок, що в АДРЕСА_1 (в даний час Тернопільського району), вирішила реалізувати своє право на безоплатне набуття у власність присадибної земельної ділянки у порядку, визначеному статтями 116, 118, 122 ЗК України.
Так, рішенням сесії Кобзарівської сільської ради Тернопільської області від 20 червня 2018 року № 225, яке в подальшому було змінено рішенням Тернопільської міської ради від 24 липня 2019 року № 7/36/19, надано дозвіл ОСОБА_1 на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею до 0,2300 га. 
З цією метою 20 січня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до ТОВ «Регіональний земельно-кадастровий центр «Галицькі землі» із заявою про виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0.2229 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться в межах населеного пункту в АДРЕСА_1 .
На дане звернення ТОВ «Регіональний земельно-кадастровий центр «Галицькі землі» надало відповідь за вих. № 02-06/24 від 18.06.2024 року, яким повідомило наступне: “Що на даний час продовження робіт по розробленню проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в межах населеного пункту АДРЕСА_1 (договір № 28_01/20 від 20.01.20 року) унеможливлюється, оскільки сформована земельна ділянка площею 0,2229 га за матеріалами проекту відведення відповідно до рішення Кобзарівської сільської ради від 20 червня 2018 року № 225 та рішення Тернопільської міської ради від 24 липня 2019 року № 7/36/19 перетинається із суміжною земельною ділянкою (кадастровий номер 6122684800:03:001:0185). Площа перетину складає 0,0451 га”.
Також з постанови Верховного Суду від 02 серпня 2023 року у справі № 607/5923/21 вбачається, що 20 червня 2018 року сесією Кобзарівської сільської ради Тернопільської області прийнято рішення № 226, яким затверджено технічну документацію ОСОБА_2 про передачу їй у приватну власність земельної ділянки площею 0,2500 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 6122684800:03:001:0185, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).
Цим рішенням сільська рада передала у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,2500 га (кадастровий номер - 6122684800:03:001:0185) для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд на АДРЕСА_1 .
Право власності ОСОБА_2 зареєстровано відповідно до статті 126 ЗК України, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 389378861226.
Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не надала належних та достатніх доказів неможливості реалізації свого суб`єктивного права на безоплатне набуття у власність земельної ділянки у розмірах, встановлених ЗК України та у порядку, визначеному статтями 116, 118, 122 ЗК України. 
З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів з огляду на таке.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суб`єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, Земельним Кодексом України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.
Частинами першою та другою статті 116 ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Відповідно до частини четвертої статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у користуванні на праві оренди, емфітевзису, суперфіцію у відчужувача (попереднього власника), до набувача одночасно переходить відповідно право оренди, емфітевзису, суперфіцію земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт, в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, крім випадків, визначених частиною шостою цієї статті. 
Відповідно до пункту 34 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин віднесено до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад.
Згідно зі статтею 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються, зокрема, питання регулювання земельних відносин.
Відповідно до вимог статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Частиною другої статті 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК шляхом:
- визнання прав;
- відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав;
- визнання угоди недійсною;
- визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування;
- відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК України).
Відповідно до статті 155 ЗК України, в разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.
Отже, земельним законодавством України визначено порядок надання земельних ділянок громадянам України, порушення якого може слугувати підставою для визнання недійсним відповідного акта органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, якщо таким актом порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою.
Згідно з частиною 1 статті 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановленого строку.
Зі змісту частини другої статті 92 ЗК України вбачається, що передача земельної ділянки у постійне користування громадянам не передбачена.
Пунктом 6 Перехідних положень ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.
Отже, земельні ділянки, надані громадянам або юридичним особам у постійне користування, перебувають у власності держави або у власності територіальної громади до переоформлення у встановленому порядку та отримання у власність чи користування.
Відповідно до частини першої статті 125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.
Згідно із частиною першою статті 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Згідно статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
За змістом положень статті 182 ЦК України до складу спадщини входить лише те нерухоме майно, право на яке зареєстровано в органах, що здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна.
Таким чином, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає державній реєстрації, провадиться після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцеві.
Відповідно до статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут).
Як вбачається із матеріалів справи, що переглядається, пред`являючи цей позов ОСОБА_1 посилається на те, що до складу земельної ділянки, яка оскаржуваним рішенням сільської ради передана у власність ОСОБА_2 , входить земельна ділянка, право користування якою було визнане за ОСОБА_3 рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 листопада 2009 року у справі № 2-4809/09, яке набрало законної сили. Вважає, що право користування присадибною земельною ділянкою такою ж площею, яка належала і її чоловіку, а саме 0,25 га в неї виникло в зв`язку із набуттям в порядку спадкування права власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що в АДРЕСА_1 .
Однак, матеріали справи не містять відомості про те, що ОСОБА_3 за життя отримав правовстановлюючі документи на спірну земельну ділянку, або розпочав процедуру її приватизації відповідно до чинного законодавства України.
Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.
Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту (статті 15, 16 ЦК України).
Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За своїм призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Першочергово захист цивільних прав та інтересів полягає в з`ясуванні того, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.
Вказаний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19.
Зі змісту наведених норм законодавства випливає, що у контексті спірних правовідносин позивач на обґрунтування своїх вимог має конкретно зазначити, які саме його права порушені внаслідок прийняття спірного рішення.
В матеріалах справи відсутні докази звернення позивача до відповідних державних органів про реалізацію свого права на набуття у власність земельної ділянки та відмови в реєстрації такого права на підставі розробленого проекту землеустрою.
Також, судом першої інстанції встановлено, що позивач не надала доказів неможливості реалізації свого суб`єктивного права на безоплатне набуття у власність земельної ділянки у визначеному законодавством порядку і відповідно підстав визнавати право постійного користування земельною ділянкою площею 0,0451 га, яка на думку позивача включена до земельної ділянки з кадастровим номером 6122684800:03:001:0185 не має.
Тому, висновок суду про те, що позивач не довела порушення її прав внаслідок прийняття Кобзарівською сільською радою Тернопільської області оскаржуваного рішення є правильним.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов до висновку про те, що у позові слід відмовити із підстав його недоведеності.
Не заслуговують на увагу посилання заявника на неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, оскільки апеляційна скарга не містить в чому ж полягає неправильне застосування норм матеріального чи процесуального, а лише дає суб`єктивну оцінку підстав набуття права користування спірною земельною ділянкою.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, з урахуванням вимог ефективного захисту порушеного права, принципу неможливості захисту права, що не є порушеним, вірно відмовив у позові із підстав недоведеності факту порушення прав позивачки.
Щодо додаткового рішення.
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу (частини 1, 3 статті 133 ЦПК України).
Згідно зі статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. 
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 
Як вбачається із матеріалів справи, подаючи відзив на позовну заяву представник ОСОБА_2 - адвокат Молень Р.Б. зазначив, що відповідач планує понести витрати на правничу допомогу у розмірі 65000 грн, фактичний розмір яких буде подано Дідушок не пізніше ніж протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.
01 квітня 2025 року представник ОСОБА_2 - адвокат Молень Р.Б. подав до суду заяву про ухвалення додаткового рішення та додав: договір № 17/01/1 про надання правничої допомоги від 17 січня 2025 року (а.с. 104-107), Акт від 01 квітня 2025 року про надання правничої допомоги за договором про надання правничої допомоги № 17/01/1 від 17.01.2025 року, з якого вбачається що вартість наданих послуг складає 56800 грн (зворот а.с. 107), Тарифи на обчислення вартості послуг (а.с. 108).
Положеннями статей 133, 137, 141 ЦПК України, статті 30 Закону України “Про адвокатуру та адвокатську діяльність ” передбачено, що суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.
Враховуючи наведене та складність справи, а також те, що у позові відмовлено, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правомірно стягнув із позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Враховуючи наведене, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 , слід залишити без задоволення, а рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 27 березня 2025 року та додаткове рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 08 квітня 2025 року — залишити без змін, оскільки висновки місцевого суду відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами матеріального та процесуального права, які судом застосовані правильно, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Враховуючи те, що за наслідками апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції залишається без змін, перерозподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України не здійснюється. 

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, - 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 27 березня 2025 року та додаткове рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 08 квітня 2025 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 04 липня 2025 року.

Головуюча                                        Н.М.Храпак                 

Судді:                                         О.З. Костів                                 

                                       М.В. Хома