Справа № 459/2713/24                        Головуючий у 1 інстанції: Дем`яновська Ю.Д. 
Провадження № 22-ц/811/1606/25                Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
21 серпня 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Копняк С. М.,
суддів: Бойко С. М., Ніткевича А. В.,
секретар судового засідання –Гаврилюк Я. Ю.,
з участю – представника позивача – адвоката Пащука А. І.,
відповідача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційні скарги ОСОБА_2 , яка підписана представником ОСОБА_3 , та ОСОБА_1 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 10 квітня 2025 року (повний текст рішення складено 18 квітня 2025 року) у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди,
ВСТАНОВИВ:
у жовтні 2024 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 ,в якому просив стягнути з відповідача на свою користь 100 000 грн 00 коп. на відшкодування моральної шкоди.
В обґрунтування позову зазначав, що вироком Червоноградського міського суду Львівської області від 02 травня 2024 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 146 КК України та звільнено від покарання в зв`язку із закінченням строків давності. Ухвалою Львівського апеляційного суду від 26 вересня 2024 року вирок Червоноградського міського суду Львівської області скасовано, задоволено клопотання обвинуваченого та звільнено його від кримінальної відповідальності на підставі пункту 3 частини першої статті 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, цивільні позови потерпілих залишено без розгляду. Зазначав, що обвинувачений не відшкодував позивачу завдану шкоду, попри те, що закриття кримінального провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 284 КПК України є нереабілітуючою обставиною. Вказує, що внаслідок зазначених вище обставин, позивач пережив емоційний стрес, який супроводжувався почуттям розгубленості, образи, обурення, приниженої гідності, тривоги, страху за своє життя та здоров`я; досі відчуває почуття приниженої гідності, образи, досади, обурення поведінкою винуватця, також переживає щодо своєї соціальної репутації. Наслідки події, що трапилась, потягли за собою нераціональне витрачання життєвого часу (на проведення правових заходів), обумовили необхідність залучання значних фізичних, душевних та матеріальних ресурсів, дотепер вимагають компенсаторних можливостей задля їх подолання. Подія незаконного позбавлення волі мала місце 05 вересня 2016 року. Обвинувальний акт щодо ОСОБА_1 було передано до суду лише в квітні 2018 року. Через неодноразові клопотання обвинуваченого ОСОБА_1 судове засідання не могло відбутись та відкладалось. Станом на сьогодні ОСОБА_1 не відшкодував жодної шкоди.
Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 10 квітня 2025 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 5 000 грн 00 коп. на відшкодування моральної шкоди.
В задоволенні решти вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь державного бюджету судовий збір в розмірі 1 211 грн 40 коп.
Рішення суду оскаржили ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Апеляційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що суд першої інстанції при ухваленні оскарженого рішення правильно встановивши обставини щодо наявності підтсав для відшкодування моральної шкоди, не врахував обставин скоєння відповідачем кримінального правопорушення, тривалість досудового розслідування та розгляду справи судом, процесуальну поведінку відповідача (який у даному кримінальному провадженні був обвинувачем) щодо позивача (який був вданому кримінальному провадженні потерпілим), а відтак невірно визначив її розмір, який, на думку особи, яка подала апеляційну скаргу є явно неспівмірним із заподіяною йому шкодою. Звертає увагу, що відповідачем шкода позивачу не відшкодована до цього часу.
Просить скасувати рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 10 квітня 2025 року, ухвалити нове, яким позов задоволити повністю.
Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що кримінальне провадження відносно нього було сфабриковане, вирок незаконний, відтак він є незаконно засуджений, моральна шкода відсутня.
Просить рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 10 квітня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
Відзиви на апеляційні скарги не надходили, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника позивача та відповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 належить залишити без задоволення, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.
До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.
Цивільно-правова відповідальність може мати місце при наявності складу адміністративного чи кримінального правопорушення. Саме склад адміністративного чи кримінального правопорушення є тим юридичним фактом який породжує правовідносини між порушником і потерпілим та створює певні правомірні вимоги потерпілого та обов`язки порушника відшкодувати шкоду завдану протиправними діями.
Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування заподіяної шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати заподіяну шкоду в повному розмірі.
Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.
Судом встановлено такі юридично значимі факти та відповідні їм правовідносини.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 26 вересня 2024 року по справі № 459/1191/18 клопотання обвинуваченого ОСОБА_1 задоволено. Вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 02 травня 2024 року про обвинувачення ОСОБА_1 за частиною другою статті 146 КК України скасовано та звільнено ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності на підставі пункту 3 частини першої статті 49 КК України у зв`язку з закінченням строків давності. Кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 закрито на підставі пункту 1 частини другої статті 284 КПК України. Цивільні позови ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди залишено без розгляду.
Відповідно до частини сьомої статті 128 КПК України особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.
Звертаючись із позовними вимогами позивач ОСОБА_2 обґрунтовує такі тим, що вироком Червоноградського міського суду Львівської області від 02 травня 2024 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 146 КК України та звільнено від покарання в зв`язку з закінченням строків давності. Обвинувачений (відповідач у справі ОСОБА_1 ), не відшкодував позивачу завдану шкоду, попри те, що закриття кримінального провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 284 КПК України, що є нереабілітуючою обставиною. У цьому зв`язку вважає, що моральна шкода ОСОБА_1 йому має бути відшкодована, тому змушений звернутися до суду.
Відповідно до частини першої статті 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.
Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України.
Відповідно до вимог частин першої та другої пункту 2 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої.
Відповідно до частини третьої статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
За змістом частини першої статті 1167, частини першої статті 1177 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.
Пункт 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.
Згідно з частиною другою пункту 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», доведенню підлягають:
1) наявність моральної шкоди;
2) протиправність діяння її заподіювача;
3) наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача;
4) наявність вини останнього в заподіянні шкоди.
Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 26.09.2024 по справі №459/1191/18 кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 було закрито у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.
Відповідно до пунтку 1 частини другої статті 284 КПК України кримінальне провадження закривається у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.
Статтею 284 КПК передбачено вичерпний перелік підстав для закриття кримінального провадження. Всі підстави закриття кримінального провадження поділяються на реабілітуючі та нереабілітуючі. Реабілітуючими є ті підстави, що пов`язані з констатацією факту того, що підозрюваний/обвинувачений не вчинив злочин. На противагу цьому, нереабілітуючими є ті, що позитивно вирішують питання про вчинення особою злочину. До реабілітуючих належать лише три підстави: встановлено відсутність події кримінального правопорушення; встановлено відсутність у діянні складу кримінального правопорушення; не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпано можливості їх отримати. Відповідно, всі інші підстави є нереабілітуючими і передбачають констатацію факту вчинення особою кримінального правопорушення.
Зокрема, до нереабілітуючих підстав закриття кримінального провадження належить звільнення особи від кримінальної відповідальності. Підстави звільнення від кримінальної відповідальності закріплені в розділі ІХ Кримінального кодексу. Такими підставами є, зокрема, закінчення строків давності.
Матеріали справи доводять наявність вини відповідача у заподіянні шкоди, протиправність його діяння та причинно-наслідковий зв`язок між шкодою і протиправним діянням заподіювача.
Таким чином, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що заявлені позивачкою вимоги у цьому контексті є обґрунтованими. Тому доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що кримінальне провадження відносно нього сфабриковане, є голослівними, безпідставними, а відтак судом апеляційної інстанції до уваги не беруться. 
Виключною правовою проблемою є розмір моральної шкоди, як грошовий еквівалент понесених позивачем страждань, у зв`язку із діями відповідача.
Колегія суддів виходить з того, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ст. 23 ЦК України).
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно із роз`ясненнями, наданими у пунктах 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року з наступними змінами, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайного характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому, як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися в будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (пункт 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі №216/3521/16-ц).
Колегія суддів звертає увагу на те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).
Закон не покладає на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір.
Такі ж висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладені у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №234/16272/15-ц (провадження№ 61-31395сво18).
Наявність моральної шкоди доводиться позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві.
Разом з тим, моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.
Як вказано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 у справі №752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
В справі, що переглядається, вирішуючи питання щодо розміру грошового еквіваленту заподіяної моральної шкоди, місцевий суд вірно врахував, що така шкода завдана кримінальним правопорушенням, пов`язана з позбавленням особи свободи і права вільного пересування, а тому твердження позивача про те, що внаслідок зазначених вище обставин позивач пережив емоційний стрес, який супроводжувався почуттям розгубленості, образи, обурення, приниженої гідності, тривоги, страху за своє життя та здоров`я; досі відчуває почуття приниженої гідності, образи, досади, обурення поведінкою винуватця, також переживає щодо своєї соціальної репутації, тривалий час захищає свої права та інтереси в суді, заслуговують на увагу. Проте, з урахуванням встановлених обставин даної справи колегія суддів вважає, що достатнім відшкодуванням понесених моральних страждань буде сума в розмірі 20 000 грн 00 коп., а не 5 000 грн 00 коп, яку стягнув суд першої інстанції.
Пунктами 1 та 2 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За приписами частини другої статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Враховуючи наведене, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід задовольнити частково, а рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 10 квітня 2025 року належить змінити, збільшивши суму стягнутих з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 коштів на відшкодування моральної шкодиз 5 000 грн 00 коп. до 20 000 грн 00 коп. В решті ж рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.
Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно частини шостої статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
З урахуванням результатів розгляду апеляційних скарг, зокрема часткове задоволення вимог апеляційної скарги ОСОБА_2 , яка підписана представником ОСОБА_3 , те, що ОСОБА_2 звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 6 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», з ОСОБА_6 в дохід державного бюджету слід стягнути судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстаенції в розмірі 1 817 грн 10 коп.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 376, 382 – 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,
УХВАЛИВ:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка підписана представником ОСОБА_3 , задовольнити частково.
Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 10 квітня 2025 року змінити, збільшивши суму стягнутих з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 коштів на відшкодування моральної шкодиз 5 000 грн 00 коп. до 20 000 грн 00 коп.
В решті рішення залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь державного бюджету судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстаенції в розмірі 1 817 грн 10 коп.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Головуючий                                                         С.М. Копняк
Судді:                                                                        С.М. Бойко
А.В. Ніткевич