Дата документу 24.06.2025 Справа № 314/1171/24

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ЄУН 314/1171/24                                                  Головуючий у І інстанції: Кіяшко В.О.
Провадження № 22-ц/807/905/25                                 Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
24 червня 2025 року         м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого:         Полякова О.З.,
суддів:         Кочеткової І.В.,
Подліянової Г.С.,
секретар:                                                                                  Волчанова І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Тивоненка Данила Руслановича на рішення Вільнянського районного суду Запорізької областівід 14 березня 2025 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,-

В С Т А Н О В И Л А:        

У березні 2024 року  ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Тивоненка Д.Р. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 25.10.2014 сторони уклали шлюб, який зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вільнянського районного управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 219.
Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 06.02.2024 у справі № 314/5595/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, шлюб між сторонами розірвано.
27.12.2017 подружжя придбало квартиру загальною площею 41,1 кв.м, житловою площею 19,5 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
24.12.2019 придбана квартира загальною площею 34,1 кв.м, житловою площею 17,9 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . 
За твердженням позивача, обидві квартири були придбані повністю за його кошти, адже відповідач на той момент не була працевлаштована. 
На час придбання майна, сторони вирішили зареєструвати право власності на квартири за ОСОБА_2 . Квартири придбавалися родиною для того, щоб в одній із них спільно проживати всією сім`єю, а іншу здавати в оренду.
На теперішній час сторони мешкають окремо і виникла необхідність розділити квартири.
Посилаючись на означені обставини, ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Тивоненка Д.Р. просив суд:
Визнати об`єктами права спільної сумісної власності майно, набуте ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за час перебування у шлюбі, а саме:
- квартиру, загальною площею 41,1 кв. м., житловою площею 19,5 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;
- квартиру, загальною площею 34,1 кв. м., житловою площею 17,9 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 
Визнати за ОСОБА_1 право власності на частки квартири, загальною площею 41,1 кв. м., житловою площею 19,5 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;
Визнати за ОСОБА_1 право власності на частки квартири, загальною площею 34,1 кв. м., житловою площею 17,9 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 
Також просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати: зі складання звіту про оцінку - в розмірі 2000 грн, витрати на професійну правничу допомогу та судовий збір.
Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької областівід 14 березня 2025 року позов задоволено частково.
Припинено за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право спільної сумісної власності подружжя на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 .
В порядку поділу майна визнано:
- за ОСОБА_1 право приватної власності на 1/2 частку квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 ;
- за ОСОБА_2 право приватної власності на 1/2 частку квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати в розмірі 17490,34 грн.
У задоволенні іншої частини позову відмовлено.
Не погоджуючись із вищезазначеним судовим рішенням,  ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Тивоненка Д.Р. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, неправильне застосуванням норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Вільнянського районного суду Запорізької областівід 14 березня 2025 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
В обґрунтування апеляційної скарги, повторюючи доводи позовної заяви,  ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Тивоненка Д.Р. зазначає, що короткий проміжок часу між реєстрацією угод навів на думку суд першої інстанції про використання коштів від продажу особистої квартири відповідача для придбання нової, розташованої за адресою: АДРЕСА_4 , але цей факт сам собою не може бути достатнім доказом для спростування презумпції спільної сумісної власності. 
Відповідач до матеріалів справи не додала належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів, які безпосередньо підтверджували б, що кошти від продажу особистої квартири відповідача були використані саме для придбання нової квартири.
ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Тивоненка Д.Р. також зазначав, що не давав своєї згоди на купівлю  ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_5 , в її особисту приватну власність, яка є обов`язковою для підтвердження того, що спірна квартира була придбана за особисті кошти відповідача, а не за спільні кошти подружжя.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.
У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 186/1743/15-ц, зазначено, що у разі, якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Також, за приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів звертає увагу, що оскільки  ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Тивоненка Д.Р. оскаржує рішення Вільнянського районного суду Запорізької областівід 14 березня 2025 року тільки в частині відмови в задоволенні його позову про визнання за ним права власності на частину квартири АДРЕСА_5 , рішення Вільнянського районного суду Запорізької областівід 14 березня 2025 року в іншій частині апеляційний суд не переглядає.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 13 травня 2025 року витребувано від Приватного нотаріуса Вільнянського районного нотаріального округу Запорізької області Кравченко О.М.копію нотаріальної справи щодо посвідчення Договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_5 , укладеного 24 грудня 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ; зареєстрований в реєстрі за № 979.
23 травня 2025 року до апеляційного суду надійшла копія нотаріальної справи щодо посвідчення Приватним нотаріусом Вільнянського районного нотаріального округу Запорізької області Кравченко О.М. 24 грудня 2019 року за реєстровим № 979 Договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_5 , укладеного 24 грудня 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 
24 червня 2025 року на офіційну електронну адресу апеляційного суду надійшла заява представника ОСОБА_2 – адвоката Батій Т.М. від 23 червня 2025 року про перенесення розгляду справи та надання можливості ознайомитися з матеріалами справи, що згідно з Довідкою головного спеціаліста Відділу судової статистики та узагальнення судової практики Запорізького апеляційного суду, надійшла без накладення кваліфікованого електронного підпису.
Розглянувши вказану заяву, колегія суддів дійшла висновку про повернення її без розгляду з огляду на таке.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 183 ЦПК України будь-яка письмова заява, клопотання, заперечення повинні містити повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) особи, яка подає заяву чи клопотання або заперечення проти них, її місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), відомості про наявність або відсутність електронного кабінету.
Загальні вимоги до форми та змісту письмової заяви, клопотання, заперечення з процесуальних питань та наслідки недотримання таких вимог визначені у статті 183 ЦПК України.
Згідно з частиною другою статті 183 ЦПК України письмові заява, клопотання чи заперечення підписуються заявником чи його представником.
У частині четвертій статті 183 ЦПК України закріплено, що суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.
18 жовтня 2023 року введено в дію Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обов`язкової реєстрації та використання електронних кабінетів в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами» від 29 червня 2023 року № 3200-IX.
З урахуванням внесених до процесуального закону змін, частиною шостою статті 14 ЦПК України визначено, що адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку.
Процесуальні наслідки, передбачені цим Кодексом у разі звернення до суду з документом особи, яка відповідно до цієї частини зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його, застосовуються судом також у випадках, якщо інтереси такої особи у справі представляє адвокат.
Особа, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, може подавати процесуальні, інші документи, вчиняти інші процесуальні дії в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, з використанням власного електронного підпису, прирівняного до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги», якщо інше не передбачено цим Кодексом.
Відповідно до пунктів 24-27 Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя від 17 серпня 2021 року № 1845/0/15-21 (з наступними змінами), підсистема Електронний суд – це підсистема ЄСІТС, що забезпечує можливість користувачам у передбачених законодавством випадках відповідно до наявних технічних можливостей підсистеми ЄСІТС реалізованого функціоналу створювати та надсилати в електронному вигляді процесуальні чи інші документи до суду, інших органів та установ у системі правосуддя, а також отримувати інформацію про стан і результати розгляду таких документів чи інші документи.
Інструкція користувача Електронного суду розробляється адміністратором ЄСІТС та розміщується на вебсторінці технічної підтримки користувачів ЄСІТС за вебадресою https://wiki.court.gov.ua.
Електронні документи створюються із застосуванням вбудованого текстового редактора шляхом заповнення форм документів, передбачених Інструкцією користувача Електронного суду, підписуються кваліфікованим електронним підписом (підписами) його підписувача (підписувачів) та надсилаються засобами відповідної підсистеми ЄСІТС.
До створених в Електронному суді документів користувачі можуть додавати інші файли (зображення, відеофайли тощо). Відповідні додані файли (додатки) підписуються кваліфікованим електронним підписом користувачів разом зі створеними в Електронному суді документами, до яких вони додаються.
Технічні вимоги щодо форм електронних документів та їхніх додатків, обмеження щодо їхнього розміру, формату та інших характеристик встановлюються Інструкцією користувача Електронного суду.
Судом встановлено, що адвокат Батій Т.М. має зареєстрований електронний кабінет у підсистемі ЄСІТС, проте заява подана на офіційну електронну пошту суду і без накладення кваліфікованого електронного підпису, що свідчить про те, що заяву слід повернути без розгляду, оскільки вона не підписана та надіслана до суду, у спосіб звернення не передбачений чинним процесуальним законодавством.
Крім того, згідно з пунктом 37 Положення підсистема «Електронний суд» забезпечує можливість автоматичного надсилання матеріалів справ в електронному вигляді до Електронних кабінетів учасників справи та їхніх повірених. До Електронних кабінетів користувачів надсилаються у передбачених законодавством випадках документи у справах, які внесені до автоматизованої системи діловодства судів (далі – АСДС) та до автоматизованих систем діловодства, що функціонують в інших органах та установах у системі правосуддя. Документи у справах надсилаються до Електронних кабінетів користувачів у випадку, коли вони внесені до відповідних автоматизованих систем у вигляді електронного документа, підписаного кваліфікованим підписом підписувача (підписувачів), чи у вигляді електронної копії паперового документа, засвідченої кваліфікованим електронним підписом відповідального працівника суду, іншого органу чи установи правосуддя (далі - автоматизована система діловодства). Документи, які один з учасників справи надіслав до суду, іншого органу чи установи у системі правосуддя з використанням Електронного суду, в передбачених законодавством випадках автоматично надсилаються до Елекронних кабінетів інших учасників справи чи їхніх повірених після реєстрації цих документів в АСДС або автоматизованих системах діловодства.
Колегія суддів звертає увагу, що з огляду на наявність у адвоката Батій Т.М. зареєстрованого електронного кабінету у підсистемі «Електронний суд» вона має доступ до матеріалів справи в електронному вигляді і мала можливість ознайомлюватися з матеріалами справи в електронному вигляді, що додатково підтверджується отриманням нею в електронному кабінеті копій відповідних матеріалів (а.с. 225), а також не була позбавлена можливості ознайомитися з матеріалами справи в паперовому вигляді, звернувшись до суду з відповідною заявою з 23 травня 2025 року в розумний строк.
У судовому засіданні представник ОСОБА_1 – адвокат Тивоненко Д.Р. наполягав на задоволенні апеляційної скарги скасуванні оскаржуваного рішення у відмовленій частині та ухваленні цій частині нової постанови про задоволення позову.
ОСОБА_2 та її представник – адвокат Батій Т.М. в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені відповідно до вимог чинного законодавства (а.с. 196, 226). 
Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому, враховуючи вищезазначені обставини, колегія суддів вирішила розглядати справу за відсутності осіб, які не з`явились.
Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, доводи представника позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з огляду на таке.
За вимогами п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За змістом частин першої-п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам судове рішення в оскаржуваній частині не відповідає з огляду на таке.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі – Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відмовляючи в задоволені позову в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя та поділу квартири АДРЕСА_5 , суд першої інстанції виходив з того, що відповідач спростувала презумпцію спільності майна подружжя щодо цієї квартири, адже довела належними доказами купівлю цієї квартири за подаровані їй матір`ю кошти, отримані в цей день від продажу іншої квартири.
Однак, колегія суддів вважає такий висновок помилковим з огляду на таке.
Суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що 25.10.2014 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2  було укладено шлюб, який зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вільнянського районного управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 219.
Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 06.02.2024 у справі № 314/5595/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, шлюб між сторонами розірвано.
За час перебування сторін у офіційних шлюбних відносинах (з 25.10.2014 до 06.02.2024), 27.12.2017 було придбано квартиру загальною площею 41,1 кв.м, житловою площею 19,5 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Окрім того, 24.12.2019 придбано квартиру загальною площею 34,1 кв.м, житловою площею 17,9 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
Суд першої інстанції також встановив, що мати ОСОБА_2 - ОСОБА_4 та сестра ОСОБА_2 - ОСОБА_5 продали належну їм на праві спільної сумісної власності квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 за 180000 грн, реєстрація права власності на вказану квартиру вчинена 24.12.2019, а менш ніж через годину, а саме 24.12.2019 тим самим нотаріусом зареєстровано право власності за ОСОБА_2 на спірну квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , яка придбана за 30000 грн. 
Під час розгляду справи в суді першої інстанції були допитані свідки: ОСОБА_4 (мати відповідача), ОСОБА_5 (сестра відповідача) та ОСОБА_6 (чоловік сестри відповідача), які зазначали, що отримані ОСОБА_5 та ОСОБА_4 кошти від продажу, вони поділили між собою: сестра забрала свою половину, що складала 90000 грн, а мати свою половину віддала відповідачу для придбання квартири в селі Гнаровському. При цьому ОСОБА_6 пояснив, що вони сім`єю вирішили, що гроші, які належать матері від продажу квартири віддати ОСОБА_7 для купівлі квартири в селі Гнаровське, це було зроблено ще для того, щоб мати могла допомагати ОСОБА_8 з її дітьми, про це все було відомо і позивачу, він також був присутній при купівлі продажу квартир і не заперечував проти цього. На сімейних зборах квартиру вирішили зразу реєструвати на ОСОБА_9 щоб в подальшому не було проблем зі спадщиною, це також підтверджується тим, що після придбання спірної квартири в ній зразу була зареєстрована мати відповідача і почала в ній проживати.
З копії нотаріальної справи щодо посвідчення Приватним нотаріусом Вільнянського районного нотаріального округу Запорізької області Кравченко О.М. 24 грудня 2019 року за реєстровим № 979 Договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_5 , укладеного 24 грудня 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 апеляційний суд встановив, що під час укладення вказаного договору ОСОБА_1 надав нотаріально посвідчену заяву про згоду другого з подружжя на купівлю квартири, що набувається у спільну власність сумісну власність (а.с. 215), в якій він, зокрема, підтвердив, що цей правочин відповідає інтересам сім`ї.
Одним із центральних елементів механізму правового регулювання майнових відносин подружжя є презумпція спільного майна подружжя. Тягар доказування того, що презумпція є хибною, покладається на особу, яка заявляє про інший, ніж встановлено презумпцією, порядок речей.
Законним режимом майна подружжя є режим спільної власності, який діє, якщо шлюбним договором не встановлені інші правила. Так, відповідно до частини третьої статті 368 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України), частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Спільною сумісною власністю подружжя можуть бути будь-які види майна,
за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені
з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Так, частиною другою статті 60 СК України встановлена презумпція, що кожна річ, набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Презумпція спільності майна подружжя означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі. Відповідно до статті 60 СК України воно вважається таким, що належить подружжю.
Зі змісту частини другої статті 60 СК України вбачається, що для застосування презумпції спільності майна подружжя у судовому процесі необхідно встановити наявність між жінкою та чоловіком зареєстрованого у належному порядку шлюбу та факт придбання майна під час перебування їх у шлюбі. Отже, той, хто вважає, що певна річ є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, має підтвердити таке: а) факт перебування жінки та чоловіка у шлюбі протягом певного часу; б) час придбання спірного майна.
Оскільки презумпція спільної сумісної власності подружжя належить
до спростовних, то зацікавлена особа може довести, що майно було придбано
у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява про те, що річ була придбана на її кошти, не буде належно підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишається непохитною.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власності дружини, чоловіка, є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Таким чином, у разі виникнення спору у суді має доводитися не факт належності майна до спільної власності, а обставини, які виключають виникнення спільної сумісної власності на спірне майно.
Частиною першою, другою статті 61 СК України визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Згідно із частиною першою статті 70 СК України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно з частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, зокрема гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
Аналіз наведених положень закону, які визначають порядок розпорядження майном, що знаходиться у спільній сумісній власності подружжя, дозволяє дійти висновку, що чоловік та дружина розпоряджаються спільним майном за взаємною згодою, наявність якої презюмується під час укладення договорів одним з подружжя.
Умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору – інтереси сім`ї, а не особисті, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, порушується якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (див. рішення у справах «Проніна проти України», від 18.07.2006 та «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011).
З огляду на вищевикладене, оскільки матеріали справи містять нотаріально завірену заяву позивача про його згоду на купівлю його дружиною спірної квартири, що набувається у спільну сумісну власність, що на переконання апеляційного суду, є належним доказом, який свідчить про усвідомлення сторонами здійснення цього правочину в інтересах сім`ї та у спільну сумісну власність, колегія суддів вважає, що відповідач не спростувала презумпції спільності майна подружжя на квартиру АДРЕСА_5 , отже, зазначена квартира є спільною сумісною власністю подружжя.
Короткий проміжок часу між реєстрацією угод з продажу особистої власності матері відповідача та купівлі спірної квартири сам по собі не може бути достатнім доказом для спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя.
А свідчення осіб, які є близькими родичами відповідача, не можуть бути покладені в основу доказування в цій справі.
За вимогами п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає за необхідне частково задовольнити апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Тивоненка Д.Р., скасувати рішення Вільнянського районного суду Запорізької областівід 14 березня 2025 року в оскаржуваній частині та ухвалити в цій частині нову постанову про задоволення позову.
За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України,  витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. 
За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.
За положеннями пункту 4 частини першої статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової   допомоги – це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.
Пунктом 9 частини першої статті 1 України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво – вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги – види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.
Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.
То ж домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).
За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження   № 14-382цс19), при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Аналіз зазначеної постанови свідчить про те, що вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).
З урахуванням наведеного вище, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату гонорару адвокату, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Процесуальний закон визначає критерії визначення та розподілу судових витрат:      1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
З урахуванням пункту 3 частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним, зокрема, з обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.
Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
При визначенні суми відшкодування витрат на правову допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, а також з урахуванням складності справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціну позову та (або) значенням справи для сторони.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25 листопада 2022 року у справі № 706/199/22 (провадження № 61-9325ск22).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини.
Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
На підтвердження витрат, понесених на правову допомогу в апеляційному суді, до апеляційної скарги адвокат Тивоненко Д.Р. надав: копію Акта № 2 надання послуг до Договору № 30/12 від 30.12.2023 про надання професійної правничої допомоги від 23.03.2025, підписаного ОСОБА_1  та адвокатом Тивоненком Д.Р., відповідно до якого клієнт  ОСОБА_1  прийняв, а АБ «Данила Тивоненка «Пріоритет» в особі керуючого Тивоненка Д.Р. виконав такі послуги, що відповідно до п. 5.1 Договору остаточно зазначені сторонами: складання апеляційної скарги (подається до Запорізького апеляційного суду) на рішення Вільнянського районного суду Запорізької областівід 14 березня 2025 року у справі № 314/1171/24 – 4 год – 5000 грн; підготовка до подання апеляційної скарги до канцелярії суду через підсистему «Електронний суд», у т.ч.: роздрукування апеляційної скарги, добірка та сканування письмових доказів для додавання до апеляційної скарги, завірення копій документів – 1 год – 1000 грн; участь у судовому засіданні – 2000 грн. Загальна сума: 8000 грн (а.с. 165). Також надано ордер на надання правничої допомоги серії АР № 1211620 (а.с. 162). Матеріали справи містять також копію Договору № 30/12 про надання професійної правничої допомоги від 30.12.2023, укладений між АБ «Данила Тивоненка «Пріоритет» в особі керуючого Тивоненка Д.Р. та ОСОБА_1 (а.с. 55-57), відповідно до якого клієнт доручає, а Аб бере на себе зобов`язання надавати правничу допомогу клієнту всіма законними методами та способами для захисту та відновлення порушень, оспорюваних та/або невизнаних прав і законних інтересів клієнта, а клієнт зобов`язується сплатити гонорар (винагороду) за надану правничу допомогу та компенсувати фактично ні витрати АБ. Розмір гонорару АБ, а також умови і порядок його сплати визначається у додатках до цього Договору (п. 5.1).
Оцінюючи пропорційність та співмірність витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, витраченим на їх виконання, взявши до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору, та виходячи із засад розумності та справедливості, колегія суддів дійшла висновку, що розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката в суді першої інстанції щодо частини оскаржених вимог слід визначити у 3000 грн, які сід стягнути з відповідача.
Вирішуючи питання щодо відшкодування витрат на правничу допомогу під час розгляду цієї справи в суді апеляційної інстанції, колегія суддів доходить висновку про необхідність зменшення суми, визначеної адвокатом з 8000 грн до 5000 грн, оскільки докази фактично понесених витрат саме в такому розмірі не є співмірними і неминучими, отже, відсутні підстави для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем у суді апеляційної інстанції саме у визначеному адвокатом позивача розмірі. При цьому колегія суддів вважає, що стягнення витрат на правову допомогу саме в такому розмірі забезпечуватиме баланс рівноваги між інтересами сторін у справі, відповідатиме принципу розумності та співмірності, визначеного як одним з основних критеріїв стягнення таких витрат.
В силу вимог частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Звертаючись до суду, ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 2980,68 грн (а.с. 1) за подання позовної заяви та 2027,42 грн – за подання апеляційної скарги (а.с. 164). 
Оскільки новою постановою апеляційний суд фактично задовольняє вимоги позовної заяви та апеляційної скарги, враховуючи вже розподілені судом першої інстанції витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви в розмірі 1490,34 грн, ОСОБА_1 має право на відшкодування витрат зі сплати судового розмірі 3517,76 грн, які слід стягнути з відповідача.
Крім того, до витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати позивача на складання звіту про оцінку в розмірі 2000 грн, половина яких вже розподілені судом першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Тивоненка Данила Руслановича – задовольнити частково.
Рішення Вільнянського районного суду Запорізької областівід 14 березня 2025 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя – скасувати. Ухвалити в цій частині нову постанову, якою:
«Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя – задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_5 .»
Стягнути з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, яких він зазнав під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанцій: витрати зі сплати судового збору – в розмірі 3517,76 гривень, витрати на проведення оцінки майна – в розмірі 1000 грн, витрати на правничу допомогу під час розгляду справи в місцевому суді – в розмірі 3000 гривень та витрати на правничу допомогу під час розгляду справи в апеляційному суді – в розмірі 5000 гривень. Всього стягнути: 12517 (дванадцять тисяч п`ятсот сімнадцять) гривень 76 копійок.
В іншій частині рішення не оскаржувалось і апеляційним судом не переглядалось.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 04 липня 2025 року.

Головуючий: 

Судді: