Постанова
Іменем України
 
25 червня 2025року
м. Київ
 
справа № 953/18540/19
провадження № 61-2153св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючий - Крат В. І. (суддя-доповідач),
судді: Гудима Д. А., Дундар І. О., Краснощоков Є. В., Пархоменко П. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Державне казначейська служба України, Головне управління Державної казначейської служби України в Харківській області, Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків), Міськрайонний відділ державної виконавчої служби по Харківському району та місту Люботину Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків),
треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 вересня 2024 року в складі судді: Губської Я. В., та постанову Харківського апеляційного суду від 29 січня 2025 року в складі колегії: Пилипчук Н. П., Маміної О. В., Тичкової О. Ю.,
 
Історія справи
Короткий зміст позову
 
У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України в Харківській області, Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), Міськрайонного відділу державної виконавчої служби по Харківському району та місту Люботину Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_2, ОСОБА_3 , про стягнення майнової шкоди.
 
Позов мотивований тим, що 15 липня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір позики, відповідно до умов якого вона надала останньому у борг 560 900,00 грн зі строком до 31 грудня 2010 року. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_2 та зареєстровано в реєстрі за № 1951.
 
В подальшому ОСОБА_3 позичені грошові кошти їй не повернув в повному обсязі, у зв`язку з чим приватним нотаріусом ОСОБА_2 вчинено виконавчий напис від 16 вересня 2011 року, зареєстрований в реєстрі за № 2262. Витрати на здійснення виконавчого напису склали 1 % від суми заборгованості, тобто виконавчий напис виданий на суму заборгованості з витратами 566 509,00 грн.
 
У вересні 2011 року позивачка направила заяву про відкриття виконавчого провадження за місцем проживання боржника, а саме до Відділу державної виконавчої служби Харківського районного управління юстиції Харківської області та до заяви долучено оригінал виконавчого документу. На підставі заяви позивачки та вказаного виконавчого документу постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Харківського районного управління юстиції Харківської області відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 про стягнення з ОСОБА_3 на її користь грошових коштів, яка надійшла на її адресу у вересні 2011 року, після цього з державної виконавчої служби на її адресу жодних документів не надходило, державні виконавця з нею не зв`язувались.
 
Позивачка вказувала, що в зв`язку з тим, що вона в період з 2011-2019 року перебувала за кордоном (подорожувала та перебувала у матері в РФ), вона не цікавилась вказаним виконавчим провадженням, розраховуючи на те, що виконанням займається спеціальний державний орган, у них є її контакти та в разі необхідності вони з нею зв`яжуться. З урахуванням того, що на протязі 8 років гроші їй не повернуті, їй ніхто не телефонував, тому 03 липня 2019 року позивачка направила звернення щодо надання інформації про стан виконавчого провадження, а в разі його втрати просила поновити матеріали виконавчого провадження та виконавчий документ. В серпні 2019 року вона отримала відповідь з Головного територіального управління юстиції в Харківській області, в якій їй повідомили, що дійсно в Міськрайонному відділі державної виконавчої служби по Харківському району та м. Люботину Головного територіального управління юстиції в Харківській області перебувало виконавче провадження по виконанню вказаного виконавчого напису №2262. 26 вересня 2011 року було відкрито виконавче провадження, однак в подальшому, при зміні особового складу відділу, зазначений документ від одного державного виконавця до іншого не передавався, поштою оригінал виконавчого документу їй не повертався, що свідчить про його втрату. Також повідомлено про те, що орган державної виконавчої служби, який втратив виконавчий документ не може звернутися за отриманням його дублікату, оскільки дублікат виданого нотаріусом виконавчого документу може бути виданий або цим нотаріусом, або державним нотаріальним архівом за заявою особи, якій видавався оригінал такого документу.
 
Приватний нотаріус ОСОБА_2 повідомив позивачці, що вже тривалий час не є приватним нотаріусом і весь архів в 2015 році він передав до Харківського обласного державного нотаріального архіву. В свою чергу Харківський обласний державний нотаріальний архів зазначив, що нотаріальні документи передані на державне зберігання до нотаріального архіву з присвоєнням архівного фонду № 154. За результатами пошуку, їй повідомлено, що за обліковими документами фонду № 154 справи під індексом № 02-20 «Виконавчі написи та документи на підставі яких вони посвідчувались» за 2011 рік були знищені експертною комісією на підставі акту № 1 від 20 жовтня 2015 року. Таким чином, позивачка позбавлена права отримати дублікат виконавчого документу.
 
Станом на цей час вказане виконавче провадження завершено через його втрату, а його відновлення неможливе через неможливість отримання дублікату виконавчого документу. Таким чином, у разі безповоротної втрати можливості стягнути борг за виконавчим документом з боржника внаслідок неправомірних дій державних виконавців, сума боргу буде вважатись майновою шкодою (збитками) та стягуються з держави як відшкодування таких збитків без необхідності доказування вини відповідача.
 
ОСОБА_1 просила:
стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на відшкодування майнової шкоди 566 509 грн на користь   ОСОБА_1 шляхом безспірного списання коштів з Єдиного казначейського рахунку; 
стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 судові витрати шляхом безспірного списання коштів з Єдиного казначейського рахунку.
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 10 вересня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:
спірні правовідносини, що виникли між сторонами у цій справі, пов`язані з примусовим виконанням судових рішень, у яких державна виконавча служба виступає суб`єктом примусового стягнення коштів за виконавчими документами, а не боржником у грошовому зобов`язанні, та є відповідальною за свої дії чи бездіяльність у межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;
визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею);
з матеріалів справи вбачається, що виконавчий напис про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованості в розмірі 566 509 грн був вчинений нотаріусом ще 16 вересня 2011 року, виконавче провадження відкрито 26 вересня 2011 року, після чого позивач, будучи стягувачем у виконавчому провадженні, не вчиняла жодних дій протягом тривалого часу, бездіяла та не цікавилась ходом виконавчого провадження, не звернулась з відповідною заявою до визначених суб`єктів;
рішення суду, яким визнано незаконні дії чи бездіяльність посадових осіб органів ДВС в матеріалах справи відсутнє. Матеріали справи не містять доказів звернення зі скаргами на дії чи бездіяльність державного виконавця протягом 2011-2019 років. Сам факт неотримання коштів за виконавчим документом з вини державного виконавця не є збитками, оскільки кошти повинен був сплатити боржник, а не державний виконавець;
позивачем не доведено, що їй заподіяна майнова шкода з вини виконавчої служби під час виконання виконавчого документа. Також, сам по собі факт невиконання рішення суду боржником не є безумовною підставою для покладення такого відшкодування на виконавчу службу за рахунок держави. Крім того, чинне законодавство не позбавляло позивача права отримати дублікат виконавчого листа або довідки про вчинені нотаріальні дії, у разі звернення до нотаріуса чи архіву завчасно, що позивачем зроблено не було;
належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази. Враховуючи викладене, позовна заява є необґрунтованою, недоведеною належними та допустимими доказами та є такою, що не підлягає задоволенню;
у позові позивач визначила чотирьох відповідачів - Державну казначейську служби України, Головне управління Державної казначейської служби України в Харківській області, Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Харків), Міськрайонний відділ державної виконавчої служби по Харківському району та місту Люботину Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків). Однак, Головне управління державної казначейської служби України у Харківській області, Державна казначейська служба України є неналежними відповідачами та не можуть відповідати за вимогами про відшкодування шкоди. З урахуванням наведеного, а також того, що жодних позовних вимог до Головного управління державної казначейської служби України у Харківській області, Державної казначейської служби України позивачем не заявлено, суд приходить до висновку, що ці відповідачі не мають обов`язку відповідати за цим позовом. Казначейство України жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдало, відсутні судові рішення, якими зобов`язано Державну казначейську службу України відшкодувати позивачу шкоду, а тому не може нести відповідальність за шкоду, завдану діями інших суб`єктів.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Харківського апеляційного суду від 29 січня 2025 року:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення;
рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 вересня 2024 року залишено без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:
            суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів, з урахуванням вказаних норм законодавства дійшов правильного висновку про те, що підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, що включає такі складові елементи як шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними;
            встановивши, що матеріали справи не свідчать та позивачкою не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що виконавчий напис втрачений та його відновлення неможливе саме внаслідок протиправних дій чи бездіяльності державного виконавця, а сам по собі факт невиконання виконавчого напису не дає підстав вважати доведеним факт спричинення позивачці шкоди у розумінні статей 1173, 1174 ЦК України без установлення усіх складових елементів, необхідних для цивільно-правової відповідальності за наведеними статтями закону, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову;
                інших доказів того, що саме неправомірні дії чи бездіяльність державного виконавця призвели до втрати виконавчого напису та неможливості його виконання позивачкою не надано;
            колегія суддів погодилась з правильним висновком суду першої інстанції про те, що в даному випадку наявна бездіяльність самої ОСОБА_1 , оскільки вона протягом тривалого часу, зокрема з 2011 року по 2019 рік, не цікавилася ходом виконавчого провадження, що судом розцінене як нехтуванням своїх обов`язків стягувача у примусовому виконанні виконавчого документа в частині, що стосується надання всіх можливих даних, які необхідні для належного виконання виконавчого документа;
            висновки суду про відсутність підстав для задоволення позову про відшкодування майнової шкоди, є законними та обґрунтованими, а доводи апеляційної скарги вказаних висновків не спростовують та зводяться до їх переоцінки.
 
Аргументи учасників справи
 
20 лютого 2025 року ОСОБА_1 через Електронний суд подала касаційну скаргу на рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 вересня 2024 року та постанову Харківського апеляційного суду від 29 січня 2025 року, в якій просила:
            оскаржені судові рішення скасувати;
ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі;
вирішити питання щодо розподілу судових витрат.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що:
            відповідно до вимог чинного законодавства державний виконавець повинен якнайшвидше виконати стягнення за виконавчим документом, використовуючи при цьому всі надані йому повноваження. При цьому після відкриття виконавчого провадження державний виконавець відповідає за збереження оригіналу виконавчого документу до завершення виконавчого провадження або передачі його в архів;
            відповідно до вимог чинного законодавства та правової позиції Верховного Суду, правозастосовна практика якого обов`язкова для врахування, у разі безповоротної втрати можливості стягнути борг за виконавчим документом з боржника внаслідок неправомірних дій державних виконавців, сума боргу буде вважатись майновою шкодою (збитками) та стягується з держави як відшкодування таких збитків без необхідності доказування вини відповідача;
            протиправне безповоротне позбавлення позивача можливості стягнути борг є порушенням права власності позивача.
 
04 квітня 2025 року Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) через Електронний суд подало відзив на касаційну скаргу, в якому просило: 
касаційну скаргу залишити без задоволення;
оскаржені судові рішення залишити без змін.
 
Відзив мотивований тим, що:
суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що між діями органу ДВС, втратою виконавчого напису нотаріуса та неотриманням позивачем коштів, відсутній прямий причинно-наслідковий зв`язок, тобто сукупність умов, що є підставою для відшкодування шкоди, оскільки відсутні достатні підстави та докази для задоволення позову;
доводи наведені у ній є безпідставними та необґрунтованими, а оскаржувані рішення такими, що відповідають критеріям законності та обґрунтованості;
позивач не цікавилась ходом виконавчого провадження більше восьми років. Лише після того, як відбулося знищення нотаріального архіву та архіву матеріалів виконавчих проваджень, та минув значний проміжок часу. Позивач звернулася із позовом про стягнення неотриманих від боржника коштів з Державного бюджету. Викладене у певній мірі свідчить про намір позивача перекласти тягар відповідальності на Державу та відповідні державні органи.
 
07 квітня 2025 року ОСОБА_1 через підсистему Електронний суд подала додаткові пояснення, в яких просила касаційну скаргу задовольнити у повному обсязі.
 
Додаткові пояснення мотивовані тим, що:
            відповідач погоджується, що можливість стягнення коштів з ОСОБА_3 дійсно наразі остаточно втрачена;
            втім, остаточно та безповоротно втрачено можливість у стягненні боргу з ОСОБА_3 на користь позивачки саме через неправомірні дії (бездіяльність) працівників органів ДВС, які полягали у незабезпеченні збереження та втраті оригіналу виконавчого документу, всупереч вимогам пункту 1.5 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 25 грудня 2008 року № 2274/5, та абз. 2 п. 10 розділу ІІІ Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 07 червня 2017 року № 1829/5, якими покладено обов`язок щодо забезпечення збереження оригіналів документів саме на ДВС;
            позивачем обґрунтовано та доведено всі 3 умови для притягнення до цивільної відповідальності держави. Обґрунтовано із посиланням на правові позиції Верховного Суду, що позивачем обрано ефективним спосіб захисту свого           порушеного права. Для доведення неправомірності дій органів ДВС щодо втрати оригіналу виконавчого документу, внаслідок якої було остаточно втрачено можливість виконання рішення нотаріусу та стягнення коштів з боржника, немає необхідності надання суду попередніх рішень судів або адміністративних органів щодо визнання противними таких дій. Як і немає необхідності пред`явлення окремоїпозовної вимоги про визнання протиправнимитаких дій, як неефективний спосіб захисту порушеного права.
 
Рух справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 26 березня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі. 
 
13 травня 2025 року справа передана судді-доповідачу Крат В. І.
 
Ухвалою Верховного Суду від 13 травня 2025 року справу призначено до судового розгляду.
 
Межі та підстави касаційного перегляду
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
 
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
 
В ухвалі Верховного Суду від 26 березня 2025 року вказано, що:
аналіз змісту касаційної скарги свідчить, що вона може стосуватися питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики (підпункт «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України), а тому судове рішення у справі підлягає касаційному оскарженню.;
наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження: суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 01 лютого 2023 року у справі № 910/14431/18; від 07 липня 2021 року у справі № 757/7971/19-ц; від 24 березня 2021 року у справі № 757/48981/18; від 12 серпня 2020 року у справі № 761/7165/17; від 11 червня 2020 року у справі № 720/454/16-ц; від 23 лютого 2023 року у справі № 910/12732/20; від 10 травня 2023 року у справі № 757/23847/21; від 29 травня 2024 року у справі № 910/10501/19; від 16 листопада 2022 року у справі № 910/6355/20; від 01 лютого 2023 року у справі № 910/14431/18; від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17; від 16 листопада 2020 року у справі № 303/5505/17; від 02 грудня 2020 року у справі № 303/1776/19; від 02 жовтня 2019 року у справі № 740/2921/16-ц; від 15 березня 2019 року у справі № 216/2150/17; від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17; відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
ухвала Верховного Суду від 06 жовтня 2022 року у справі № 910/10501/19 не є постановою Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах. Тому посилання на указану ухвалу не може бути підставою касаційного оскарження судового рішення.
 
Фактичні обставини 
 
Відповідно до договору позики від 15 липня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_2, реєстровий № 1951, ОСОБА_1 надала в борг ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 560 900,00 грн, що є еквівалентом 71 000 доларів США згідно з курсом на день укладення договору, строком до 31 грудня 2010 року.
 
У зв`язку з невиконанням ОСОБА_3 своїх зобов`язань за договором позики від 15 липня 2020 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_2 16 вересня 2011 року видано виконавчий напис № 2262, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 невиплачених грошових коштів в сумі 560 900,00 грн за договором позики від 15 липня 2010 року, витрати по здійсненню виконавчого напису 5 609 грн, а всього - 566 509 грн.
 
Постановою старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Харківського РУЮ Харківської області ОСОБА_5 від 26 вересня 2011 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з виконання виконавчого напису № 2262, виданого 16 вересня 2011 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_2, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суми боргу в розмірі 566 509,00 грн (а.с.19 том 1).
 
Позивач у своїй позовній заяві посилалась на те, що вона в період з 2011-2019 року перебувала за кордоном (подорожувала та перебувала у родичів в рф), та не цікавилась вказаним виконавчим провадженням, розраховуючи на те, що виконанням займається спеціальний державний орган, у них є її контакти, та в разі необхідності вони з нею зв`яжуться.
 
В 2019 році ОСОБА_1 звернулась до Головного управління юстиції у Харківській області з метою надання інформації щодо її виконавчого провадження на що отримала відповідь № 07.02-08/В-1599 від 16 серпня 2019 року, в якій повідомлено, про те, що дійсно в Міськрайонному відділі державної виконавчої служби по Харківському району та м. Люботину Головного територіального управління юстиції у Харківській області перебувало виконавче провадження № НОМЕР_1 з виконання виконавчого напису № 2262, вчиненого 16 вересня 2011 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу ОСОБА_2, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суми боргу в розмірі 566 509 грн. 26 вересня 2011 року державним виконавцем ОСОБА_5 була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження. Перевіркою журналів обліку виконавчих проваджень встановлено, що вищевказаний виконавчий документ при зміні особового складу відділу від одного державного виконавця іншому не передавався. Перевіркою журналів вихідної кореспонденції відділу встановлено, що вищевказаний виконавчий документ поштовою кореспонденцією не направлявся, що свідчить про його втрату. Відібрати пояснення у державного виконавця ОСОБА_5 не виявляється можливим, у зв`язку зі звільненням останньої з займаної посади. Також, роз`яснено право на отримання дубліката виконавчого документа за заявою заявника та оскарження дій державного виконавця (а. с. 20-24, том 1).
 
З інформації про виконавче провадження від 18 вересня 2019 року ВП № НОМЕР_1, стан виконавчого провадження - завершено (а. с. 26-27, том 1).
 
За відомостями про виконавче провадження № НОМЕР_1 стан виконавчого провадження - завершено, стан виконавчого документа - помилковий (а.с.28 том 1).
 
Згідно з повідомленням Харківського обласного державного нотаріального архіву № 2915/01-18 від 05 вересня 2019 року діяльність приватного нотаріуса ОСОБА_2 у Харківському районному нотаріальному окрузі припинена на підставі наказу Головного територіального управління юстиції у Харківській області № 444/4 від 23 вересня 2015 року. Нотаріальні документи вилучені Головним територіальним управлінням юстиції у Харківській області та передані на зберігання до нотаріального архіву, присвоєно справу архівного фонду № 154. За обліковими документами фонду № 154 справи під індексом № 02-20 «Виконавчі написи та документи, на підставі яких вони посвідчувались» за 2011 рік були знищені експертною комісією по вилученню документів нотаріального діловодства та архіву на підставі акта № 1 від 20 жовтня 2015 року про вилучення для знищення документів, не внесених до Національного архівного фонду. Перевірити факт вчинення приватним нотаріусом виконавчого напису за записами в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій не уявляється можливим, оскільки згідно з актом приймання-передавання нотаріальних документів до державного нотаріального архіву від 20 жовтня 2015 року, реєстр для реєстрації нотаріальних дій за 2011 рік не вилучався Головним територіальним управлінням юстиції у Харківській області у зв`язку з його відсутністю (а. с. 25, том 1).
 
Відповідно до повідомлення Головного територіального управління юстиції у Харківській області № 20100/ПІ-В-2226/09.01-30 від 24 вересня 2019 року у Міськрайонному відділі державної виконавчої служби по Харківському району та м. Люботину Головного територіального управління юстиції у Харківській області та управлінні державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області відсутня інформація про проведення службових перевірок за фактом втрати старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Харківського районного управління юстиції Харківської області ОСОБА_5 матеріалів виконавчого провадження № НОМЕР_1 (а. с.107, том 1).
 
В суді першої інстанції як свідка допитано ОСОБА_4 , який пояснив, що позивачка є його дружиною. Послався на те, що його дружиною  ОСОБА_1 дійсно були надані в позику грошові кошти ОСОБА_3 , які так і не були повернуті. Вказав, що його дружина на теперішній час проживає з донькою окремо, в Німеччині. Був особисто знайомий з    ОСОБА_3 і особисто присутнім, коли позивачка передавала йому кошти. Його дружина видавала на його ім`я довіреність на 3 роки (до 2014 року) на виконання дій у виконавчому провадженні. Вказав, що виконавче провадження було відкрито в м. Мерефа. В 2018 році стало відомо, що виконавче провадження втрачене. До 2018 року він писав скарги до ДВС, в Міністерство юстиції з приводу бездіяльності виконавчої служби. Зазначав, що у ОСОБА_3 було майно, вони з державним виконавцем приходили до нього та спілкувались, гроші в нього були. Вказав, що він писав до державного виконавця заяви щодо накладення арешту на майно    ОСОБА_3 , проте жодних дій вчинено не було. Виконавчий напис нотаріуса був ще в 2011 році, виконавче провадження також відкрито в 2011 році. В 2011 році він надав державному виконавцю всю інформацію щодо боржника, відомості про його майно, постійно спілкувався з державним виконавцем, тобто вживав всі заходи для належного виконання виконавцем дій у виконавчому провадженні. Писав скарги на бездіяльність державного виконавця, щоб хоч якось «зрушити з місця». Копію постанови про відкриття виконавчого провадження отримувала його дружина та відомо з ЄСВП. Йому невідомо, чи був накладений арешт на майно ОСОБА_3 , але державний виконавець запевняв його, що такий арешт було накладено. Як представник стягувача він неодноразово ознайомлювався з матеріалами виконавчого провадження на той час. Вказав, що перша скарга на державного виконавця була в 2019 році, протягом 2011-2019 років їх запевняли, що все йде своєю чергою. З 2011 року він часто їздив з державним виконавцем до м. Мерефи, описували майно боржника (так було 2 роки). Потім зрозумів, що ходу справи немає та почав писати скарги. Було ще одне виконавче провадження про стягнення з    ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 30 000 дол. США, які також не стягнуто. Він був також її представником. Доказів подачі ним скарг на державного виконавця в нього немає та не знає, де на теперішній час знаходиться    ОСОБА_3 .
 
Позиція Верховного Суду
 
Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).
 
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).
 
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).
 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
 
Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).
 
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду, завдану органом державної влади, їх посадовими та службовими особами, передбачені нормами статей 1167, 1173, 1174 ЦК України, відповідно до яких:
 
моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом;
 
шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадової або службової особи при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (статті 1173, 1174 ЦК України).
 
Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.
 
Збитки, заподіяні державним виконавцем громадянам чи юридичним особам під час здійснення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом. Предметом доказування у таких справах є факти неправомірних дій (бездіяльності) державного виконавця при виконанні вимог виконавчого документа, виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця і заподіяння ним шкоди. Неправомірність дій (бездіяльності) державного виконавця має підтверджуватись належними доказами, зокрема відповідним рішенням суду, яке може мати преюдиційне значення для справи про відшкодування збитків (див. правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 25 жовтня 2005 року у справі № 32/421, на яку є посилання в касаційній скарзі позивача).
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
У разі встановлення конкретної особи, яка завдала шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 липня 2022 року в справі № 753/15095/17 (провадження № 61-16500св20)).
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 12 серпня 2020 року у справі № 761/7165/17 (провадження № 61-20203св19), на яку є посилання в касаційній скарзі Святошинське ВДВС у м. Києві, зазначено, що «факт тривалого невиконання рішення суду внаслідок неправомірних дій посадових осіб державної виконавчої служби, на який посилається позивач як на підставу позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між несвоєчасним виконанням рішення, яке набрало законної сили, та завданою шкодою. Невиконання рішення суду не може напряму ототожнюватися із завданою позивачеві майновою шкодою, оскільки остаточно не втрачена можливість стягнення грошових коштів з боржника і (відомості про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з неможливістю його виконання відсутні). Невиплачені позивачеві кошти на виконання судових рішень, ухвалених на його користь, не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України. Наслідком такого відшкодування буде подвійне стягнення коштів. Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 23 грудня 2019 року у справі № 752/4110/17 (провадження № 61-20325св18), від 12 березня 2020 року у справі № 757/74887/17-ц (провадження № 61-11090св19) та від 03 червня 2020 року в справі № 642/3839/17 (провадження № 61-37856св18). Таким чином, оскільки розмір збитків, які позивач просив стягнути з відповідача, є сумою, що підлягає стягненню в порядку примусового виконання судових рішень, ухвалених на його користь, то ці кошти не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України».
 
Разом з тим, по своїй суті зобов`язання про відшкодування майнової шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру відшкодування. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки відшкодування шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір відшкодування шкоди. Тільки після конкретизації змісту зобов`язання про відшкодування шкоди за допомогою рішення суду або договору про відшкодування шкоди, те чи інше зобов`язання може бути кваліфіковане як грошове, і відповідно може відбутися прострочення боржника (особи, що завдала шкоди) щодо його виконання (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 квітня 2019 року у справі № 757/3725/15-ц (провадження № 61-12530св18).
 
У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року в справі № 910/6355/20 (провадження № 12-41гс21) вказано, що:
«9.6. Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне звернути увагу на те, що у вирішенні питання щодо наявності підстав для звільнення учасників процесу від доказування певних обставин варто також ураховувати положення частин шостої, сьомої статті 75 ГПК України, відповідно до яких обвинувальний вирок суду в кримінальному провадженні або постанова суду, якою особу притягнуто до адміністративної відповідальності у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для господарського суду.
9.7. Аналізуючи положення частини сьомої статті 75 ГПК України, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03.07.2018 у справі № 917/1345/17 (провадження № 12-144гс18, пункт 32) дійшла висновку, що преюдиціальне значення у справі надається саме обставинам, установленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють лише обставини, які належали до предмета доказування у відповідній справі, безпосередньо досліджувались і встановлювались у ній судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.
9.8. У пункті 7.10 постанови від 01.09.2020 у справі № 907/29/19 (провадження № 12-17гс20) Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що обставини, які підлягають встановленню судом у справі, - це юридичні факти, тобто життєві обставини (дії, події), з якими правом пов`язується виникнення юридичних наслідків. Натомість правова оцінка - це висновок щодо застосування права за певних життєвих обставин. Правова оцінка може полягати, зокрема, у висновках, зроблених у зв`язку з установленими судом життєвими обставинами, про те, чи виникли юридичні наслідки та які саме, чи порушене право особи, чи виконане зобов`язання належним чином відповідно до закону та договору, чи певна поведінка є правомірною або неправомірною, чи додержано стороною вимог закону тощо.
9.9. Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду доходить висновку, що ухвалення попереднього судового рішення про визнання протиправними дій (бездіяльності) державного виконавця не є обов`язковим для вирішення іншої справи, у якій розглядаються позовні вимоги про відшкодування збитків (шкоди), завданих такими діяннями, оскільки законодавство не містить обмежень у засобах доказування обставин, що можуть свідчити про протиправність діянь державного виконавця, а господарський суд може самостійно встановити наявність чи відсутність складу відповідного цивільного правопорушення, яке стало підставою для звернення до суду, шляхом оцінки наданих сторонами доказів.
9.10. Попереднє рішення суду може бути враховано під час розгляду такого спору та слугувати підставою для звільнення учасників процесу від доказування певних обставин з урахуванням передбачених статтею 75 ГПК України правил, зокрема, що преюдиціальне значення надається виключно обставинам, установленим судовими рішеннями, серед яких можна виокремити обставини (факти) того, чи мали місце ці діяння та чи вчинені вони цією особою, а не правовій оцінці таких обставин, яка може полягати, зокрема, у висновках суду про те, чи певна поведінка є правомірною або неправомірною».
 
У разі встановлення конкретної особи, яка завдала шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 липня 2022 року в справі № 753/15095/17 (провадження № 61-16500св20)).
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 12 серпня 2020 року у справі № 761/7165/17 (провадження № 61-20203св19), на яку є посилання в касаційній скарзі Святошинське ВДВС у м. Києві, зазначено, що «факт тривалого невиконання рішення суду внаслідок неправомірних дій посадових осіб державної виконавчої служби, на який посилається позивач як на підставу позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між несвоєчасним виконанням рішення, яке набрало законної сили, та завданою шкодою. Невиконання рішення суду не може напряму ототожнюватися із завданою позивачеві майновою шкодою, оскільки остаточно не втрачена можливість стягнення грошових коштів з боржника і (відомості про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з неможливістю його виконання відсутні). Невиплачені позивачеві кошти на виконання судових рішень, ухвалених на його користь, не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України. Наслідком такого відшкодування буде подвійне стягнення коштів. Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 23 грудня 2019 року у справі № 752/4110/17 (провадження № 61-20325св18), від 12 березня 2020 року у справі № 757/74887/17-ц (провадження № 61-11090св19) та від 03 червня 2020 року в справі № 642/3839/17 (провадження № 61-37856св18). Таким чином, оскільки розмір збитків, які позивач просив стягнути з відповідача, є сумою, що підлягає стягненню в порядку примусового виконання судових рішень, ухвалених на його користь, то ці кошти не є майновою шкодою, яка підлягає І відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України».
 
У справі, що переглядається:
                суди встановили, що позивач не довів наявність майнової шкоди в розмірі суми боргу за виконавчим листом, тому зробили правильний висновок, що сам лише факт тривалого невиконання рішення суду, у тому числі внаслідок неправомірних дій посадових осіб державної виконавчої служби, на який посилається позивач, не є підставою для її стягнення;
            суди встановили, що матеріали справи не свідчать, та позивачкою не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що виконавчий напис втрачений та його відновлення неможливе саме внаслідок протиправних дій чи бездіяльності державного виконавця, а сам по собі факт невиконання виконавчого напису не дає підстав вважати доведеним факт спричинення позивачці шкоди, а тому дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.
 
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України). 
 
Правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» стосується випадків, коли такі недоліки не призводять до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21)).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без дотримання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку із наведеним, касаційний суд вважає, що касаційну скаргу належить залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення належить залишити без змін. 
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 вересня 2024 року та постанову Харківського апеляційного суду від 29 січня 2025 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    В. І. Крат
 
Судді:                                                                                     Д. А. Гудима
 
І. О. Дундар
 
                                                                                              Є. В. Краснощоков
 
П. І. Пархоменко