Справа № 297/1630/24

Закарпатський апеляційний суд

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.06.2025                 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в особі судді Феєра І. С., розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді справу про адміністративне правопорушення № 33/4806/685/24 за апеляційною скаргою захисника-адвоката Пилипчука В. Ф. в інтересах ОСОБА_1 на постанову судді Берегівського районного суду Закарпатської області від 07.05.2024.
Цією постановою:
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, непрацюючий, визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185-10 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1700 грн. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 605 грн 60 коп. судового збору.
З протоколу про адміністративне правопорушення серії ЗхРУ № 147767 від 27.03.2024 та постанови судді від 07.05.2024 вбачається, що 27.03.2024 приблизно о 18 год 35 хв, прикордонним нарядом «Група реагування» на напрямку 197 прикордонного знаку на околиці н.п. Дийда (територія Великобийганської об`єднаної територіальної громади Берегівського району Закарпатської області) на відстані близько 200 метрів від лінії державного кордону, було виявлено та затримано громадянина ОСОБА_1 спільно з сімома громадянами України, який під час затримання на неодноразові, законні, повторювані вимогу військовослужбовців ДПСУ зупинитись не відреагував та вдався до втечі у напрямку лінії державного кордону в складі групи осіб. Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги ч. 2 ст. 23 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» від 19.06.2003, тобто вчинив адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачено ч. 2 ст. 185-10 КУпАП.
В апеляційній скарзі захисник-адвокат Пилипчук В. Ф. вважає оскаржувану постанову незаконною і такою, що винесена з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, без урахування всіх обставин справи. Просить постанову від 07.05.2024 скасувати та закрити провадження у справі на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185-10 КУпАП. Зазначає, що крім протоколу про адміністративне правопорушення, у матеріалах справи відсутні будь-які інші докази, які б підтверджували факт вчинення ОСОБА_1 злісної непокори, що свідчить про недостатність доказів для встановлення об`єктивної сторони вказаного правопорушення. Факт вчинення ОСОБА_1 злісної непокори є недоведеним. Крім того, справа була розглянута без участі ОСОБА_1 , який не був належним чином повідомлений про час 
-2-

та місце її розгляду, що свідчить про порушення права останнього на захист. Просить поновити строк на апеляційне оскарження як такий, що пропущений з поважних причин, оскільки ОСОБА_1 не був присутній під час розгляду справи, а копія постанови йому не направлялась і такої він не отримував. 
Будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду апеляційної скарги, ОСОБА_1 та його захисник-адвокат Пилипчук В. Ф., на розгляд справи щодо ОСОБА_1 не з`явилися, клопотань про відкладення розгляду справи не заявляли, відомостей про поважність причин неявки не надали. Захисник Пилипчук В. Ф. повідомлений за допомогою смс-повідомлення та поштовим зв`язком, а ОСОБА_1 надіслано смс-повідомлення та направлено повідомлення про час та місце розгляду справи відповідно до вимог законодавства, що свідчить про те, що апеляційним судом вжито всіх можливих заходів щодо повідомлення ОСОБА_1 про час та місце розгляду справи і він вважається належним чином повідомленим. При цьому, за змістом ст. 294 КУпАП участь особи, яка притягується до відповідальності, чи захисника, в апеляційному розгляді справи, не є обов`язковою. Тому, враховуючи вимоги закону про розгляд справи в розумні строки, а також рішення Європейського суду з прав людини «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07.07.1989 про те, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було знівельовано ключовий принцип – верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, якщо таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи, апеляційний суд вважає за необхідне розглянути справу за відсутності ОСОБА_1 та захисника-адвоката Пилипчука В. Ф., що не може розцінюватись як порушення їх прав, передбачених ст. 268, 271 КУпАП. 
Дослідивши матеріали справи про адміністративне правопорушення, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження підлягає до задоволення, а апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з таких підстав.
З матеріалів справи вбачається, що оскаржувана постанова судді винесена без участі ОСОБА_1 , при цьому матеріали справи не містять жодних відомостей, які б свідчили про те, що ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. При цьому, в матеріалах справи відсутні відомості про те, що ОСОБА_1 була вручена чи направлена копія оскаржуваної постанови, а захисник-адвокат Пилипчук В. Ф. ознайомився з матеріалами справи 03.09.2024. 
       Із урахуванням наведеного, з метою недопущення порушення права на захист особи, причини пропуску строку на апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції відносно ОСОБА_1 апеляційний суд вважає поважними, а клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови обґрунтованим і таким, що підлягає до задоволення і такий строк поновлюється.
Апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги згідно з положеннями ст. 294 КУпАП.
       Відповідно до вимог ст. 245 КУпАП, завданнями провадження у справах про адміністративне правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її у точній відповідності із законом.
       Приписами ст. 280 КУпАП регламентовано, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення, зобов`язаний, зокрема, з`ясувати, чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винувата ця особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність особи, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
       
-3-

Доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи та інших обставин справи, що мають значення для її правильного вирішення. Ці фактичні дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, речовими доказами, а також іншими документами, як наголошується в ст. 251 КУпАП.
       Суд, відповідно до приписів ст. 252 КУпАП, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
       Апеляційний суд вважає, що вищевказані вимоги закону при розгляді матеріалів за протоколом про адміністративне правопорушення судом першої інстанції дотримані і висновок суду про визнання ОСОБА_1 винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185-10 КУпАП є правильним, а зміст постанови відповідає вимогам ст. 283 КУпАП, оскільки в ній наведені докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення ОСОБА_3 цього адміністративного правопорушення.
З протоколу про адміністративне правопорушення серії ЗхРУ № 147767 від 27.03.2025 вбачається, що 27.03.2024 приблизно о 18 год 35 хв прикордонним нарядом «Група реагування» на напрямку 197 прикордонного знаку на околиці н.п. Дийда (територія Великобийганської об`єднаної територіальної громади Берегівського району Закарпатської області) на відстані близько 200 метрів від лінії державного кордону, було виявлено та затримано громадянина ОСОБА_1 спільно з сімома громадянами України, який під час затримання на неодноразові, законні, повторювані вимоги військовослужбовців ДПСУ зупинитись не відреагував та вдався до втечі у напрямку лінії державного кордону в складі групи осіб, чим порушив вимоги ч. 2 ст. 23 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» від 19.06.2003 та вчинив адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачено ч. 2 ст. 185-10 КУпАП.
       З протоколу також вбачається, що його зміст ОСОБА_1 доведений, права, передбачені ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП йому роз`яснені, що підтверджується підписом ОСОБА_1 . При цьому, ОСОБА_1 не заявляв клопотань про забезпечення йому захисника, зауважень щодо змісту протоколу не висловлював, підписав заяву, відповідно до якої визнає вину, скарг та претензій не має.
       Вказані у протоколі обставини підтверджуються протоколом про адміністративне затримання від 27.03.2024 (а. с. 1), протоколом особистого огляду, огляду речей та вилучення речей і документів від 27.03.2024 (а. с. 2), письмовими поясненнями ОСОБА_1 (а. с. 4), заявою ОСОБА_1 (а. с. 6). 
       Вищенаведені докази, які є належними та допустимими, зібрані відповідно до вимог КУпАП, оскільки сумнівів у їх достовірності чи порушень під час їх збирання у ході розгляду справи апеляційним судом не виявлено, у своїй сукупності підтверджують винуватість ОСОБА_3 у вчиненні передбаченого ч. 2 ст. 185-10 КУпАП адміністративного правопорушення.
       Під час розгляду справи апеляційним судом не встановлено даних, які би давали підстави вважати, що інспектор прикордонної служби 1 категорії відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) НОМЕР_1 прикордонного загону ОСОБА_4 був упереджений під час затримання та складання відносно ОСОБА_1 протоколу про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 185-10 КУпАП, і що у нього були підстави для фальсифікації протоколу чи обмови ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, оскільки у підтвердження таких даних відсутні які-небудь належні докази як у матеріалах справи, так їх і не додано до апеляційної скарги й на такі не посилається сторона захисту в апеляційній скарзі.

-4-

       У матеріалах справи про адміністративне правопорушення також відсутні будь-які відомості, які би свідчили про зацікавленість представників прикордонної служби, які затримали ОСОБА_1 за порушення ним вимог ч. 2 ст. 23 Закону України «Про державну прикордонну службу», відтак склали відносно нього протокол про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 185-10 КУпАП, у результатах розгляду справи про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 , - у підтвердження цього немає жодних доказів не лише у матеріалах справи, такі не додано і до апеляційної скарги й на такі не посилається сторона захисту в апеляційній скарзі.
       Доводи апеляційної скарги про те, що наявні у матеріалах справи докази є недостатніми для підтвердження наявності у діях ОСОБА_3 складу адміністративного правопорушення за ч. 2 ст. 185-10 КУпАП, апеляційний суд відхиляє, оскільки вважає, що такі спростовуються сукупністю вищенаведених доказів і є такими, що спрямовані виключно на ухилення ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності.
Із цих підстав, апеляційний суд не бере до уваги та визнає неспроможними і доводи апеляційної скарги про те, що крім протоколу про адміністративне правопорушення, у матеріалах справи відсутні будь-які інші докази, які б підтверджували факт вчинення ОСОБА_1 злісної непокори, що свідчить про недостатність доказів для встановлення об`єктивної сторони вказаного правопорушення, а факт вчинення ОСОБА_1 злісної непокори є недоведеним. 
Відхиляючи доводи апеляційної скарги в цій частині, апеляційний суд бере до уваги те, що ОСОБА_1 під час затримання та складання протоколу не заперечував своєї вини та обставин, викладених у протоколі, натомість всі складені відносно нього матеріали підписав без жодних зауважень.
Апеляційним судом не встановлено і будь-яких фактів про застосування щодо ОСОБА_1 незаконних методів, які би призвели до примусового підписання ним протоколу про адміністративне правопорушення та інших документів, які містяться у матеріалах справи, у тому числі заяви про визнання вини. Стороною захисту не надано відомостей про те, що ОСОБА_1 звертався з будь-якими скаргами на дії працівників прикордонної служби.
При цьому, апеляційний суд бере до уваги і таке.
       Відповідно до ст. 185-10 КУпАП, адміністративним правопорушенням вважається злісна непокора законному розпорядженню чи вимозі військовослужбовця або працівника Державної прикордонної служби України під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних з охороною державного кордону чи суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні, або члена громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону, який бере участь в охороні державного кордону України.
       Об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого статтею, полягає у вчиненні такого діяння: відкритої відмови виконати законне розпорядження чи вимогу військовослужбовця або працівника Державної прикордонної служби України під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних з охороною державного кордону чи суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні, або члена громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону, який бере участь в охороні державного кордону України, а так само іншого умисного їх невиконання зазначених розпоряджень та вимог.
       Злісною непокорою є відмова від виконання наполегливих, неодноразово повторюваних законних вимог чи розпоряджень працівника поліції при виконанні ним службових обов`язків, члена громадського формування з охорони громадського порядку чи військовослужбовця у зв`язку з їх участю в охороні громадського порядку або відмова, виражена у зухвалій формі, що свідчить про явну зневагу до осіб, які охороняють громадський порядок.
-5-
       
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185-10 КУпАП, оскільки наявними доказами безумовно підтверджується те, що на законні вимоги прикордонників зупинитись, ОСОБА_1 не відреагував та вдався до втечі, чим порушив вимоги ч. 2 ст. 23 Закону України «Про державну прикордонну службу» від 19.06.2003, за що передбачена відповідальність за ч. 2 ст. 185-10 КУпАП.
Доводи апеляційної скарги про те, що справа була розглянута без участі ОСОБА_1 , який не був належним чином повідомлений про час та місце її розгляду, що свідчить про порушення права останнього на захист, апеляційний суд визнає такими, що жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185-10 КУпАП, а також не свідчать про порушення права ОСОБА_1 на захист та не дають підстав для скасування оскаржуваної постанови. При цьому, апеляційний суд бере до уваги те, що в матеріалах справи міститься заява ОСОБА_1 , зі змісту якої вбачається, що останньому було відомо, що справа буде розглядатися Берегівським районним судом Закарпатської області, і він просив розглянути таку без його участі (а. с. 6). Як уже зазначено вище, жодних доказів, які б свідчили про те, що вказану заяву ОСОБА_1 не підписував чи підписав її під примусом, стороною захисту не надано. Також апеляційний суд бере до уваги на те, що участь правопорушника у розгляді цієї категорії справи не є обов`язковою і, відповідно, розгляд справи без участі правопорушника не є безумовною підставою для скасування судового рішення. Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу на те, що реалізацію ОСОБА_1 прав, передбачених ст. 268 КУпАП, було забезпечено під час апеляційного розгляду, однак останній без поважних причин не з`явився на розгляд справи, а факт розгляду судом першої інстанції справи без участі ОСОБА_1 враховано як одну з підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги про те, що вина ОСОБА_1 не доведена поза розумним сумнівом, у зв`язку з чим провадження у справі підлягає закриттю за відсутністю складу адміністративного правопорушення, апеляційний суд відхиляє як такі, що не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду справи, спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, що в свою чергу дає обґрунтовані підстави вважати, що вказані доводи спрямовані на ухилення ОСОБА_1 від відповідальності за вчинене ним адміністративне правопорушення. 
Таким чином, докази покладені судом в обґрунтування винуватості ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 185-10 КУпАП, визнаються належними, допустимими і достовірними, оскільки отримані з передбачених законом джерел, у передбачений законом спосіб, зафіксовані у належній процесуальній формі, узгоджуються між собою як в цілому, так і в деталях, та доповнюють один одного, та є такими, що не викликають сумніву.
Суддею першої інстанції досліджені та перевірені доказами обставини, які поза розумним сумнівом свідчать про беззаперечну винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, що ставилось йому за провину.
Також апеляційний суд констатує, що при вирішенні питання про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення, суд першої інстанції належним чином врахував вимоги ст. 33 КУпАП, характер та обставини вчиненого правопорушення, особу правопорушника, ступінь його вини та майновий стан, і прийшов до вірного висновку про необхідність накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у виді штрафу в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 2 ст. 185-10 КУпАП, яке на думку апеляційного суду, сприятиме вихованню правопорушника в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобіганню вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами, тобто відповідає передбаченій ст. 23 КУпАП меті адміністративного стягнення.

-6-

Неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права, які б були підставою для зміни чи скасування постанови судді, при апеляційному перегляді не встановлено.
На які-небудь інші доводи, які би давали підстави для скасування чи зміни судового рішення в апеляційній скарзі  не вказується й під час перевірки справи в апеляційному суді такі не виявлені.
Тому, на переконання апеляційного суду, оскаржувана постанова, як законна та обґрунтована, підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга – без задоволення.
При прийнятті рішення враховуються положення передбаченого нормативно-правовими актами України принципу диспозитивності, відповідно до якого сторони провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених нормативно-правовими актами; ст. 294 КУпАП у частині перегляду судового рішення в межах апеляційної скарги; що суд, за відсутності обґрунтованих клопотань, не вправі самостійно витребовувати докази, викликати будь-яких свідків, тощо; те, що стороною захисту не наведено таких обставин та не надано таких доказів, які б підтверджували доводи апеляційної скарги та спростовували висновки суду першої інстанції і могли б слугувати підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, і будь-яких клопотань із цього приводу не заявлено.
       Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

       Клопотання захисника-адвоката Пилипчука В. Ф. задовольнити, поновити йому строк на апеляційне оскарження постанови судді Берегівського районного суду Закарпатської області від 07.05.2024 щодо ОСОБА_1 .
Апеляційну скаргу захисника-адвоката Пилипчука В. Ф. в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову судді Берегівського районного суду Закарпатської області від 07.05.2024 щодо ОСОБА_5 , - без змін.
Постанова апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя