ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2025 року	Львів	Справа № 260/6917/24 пров. № А/857/18675/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді                                        Обрізко І.М., 
суддів                                                            Глушка І.В., Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Комунального підприємства «Виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства міста Ужгород» на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2025 року, прийняте суддею  Маєцькою Н.Д. у м. Ужгород в справі  за адміністративним позовом Головного управління ДПС у Закарпатській області до Комунального підприємства «Виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства міста Ужгород» про стягнення податкового боргу,-

                                                                       встановив:

ГУ ДПС у Закарпатській області (надалі – позивач) звернулося з адміністративним позовом до Комунального підприємства «Виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства міста Ужгород» (надалі – КП, відповідач) про стягнення податкового боргу у розмірі 950824, 55 грн.    
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2025 позов задоволено: стягнуто з рахунків КП в дохід бюджету податковий борг у розмірі 950824, 55 грн. по платежу 3014010100 «податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг)».
Суд виходив з того, що податкові повідомлення - рішення № 0009451201, № 0009461201 та № 0009441201 від 28.07.2017, є узгодженими - 10.10.2023.
У зв`язку з несплатою в повному обсязі податкових зобов`язань, відповідачу було виставлено податкові вимоги, які було належним чином вручено.
Щодо твердження представника відповідача про те, що підприємством сплачено 86 платежів з ПДВ на суму 8160139,68 грн., а тому ця сума боргу повинна бути погашена в повному обсязі, то в силу вимог ПК України та у зв`язку з наявністю у відповідача податкового боргу, вказані сплачені кошти були зараховані в рахунок погашення зобов`язань, які виникли у відповідача, в порядку черговості, що підтверджено матеріалами справи.
Стосовно аргументів відповідача щодо порушення контролюючим органом правильності нарахування пені, то суд зазначив, що наявними в матеріалах справи відомостями інтегрованої картки платника податку на додану вартість та наданим позивачем розрахунком, підтверджено правильність проведеного розрахунку пені.
Щодо твердження відповідача про те, що позивачем не доведено безперервний характер податкового боргу з дати вручення другої податкової вимоги (18.02.2009) до дати звернення позивача з даним позовом, то з відомостей «Діловодство спеціалізованого суду», судом було встановлено, що  безперервність податкового боргу відповідача з моменту вручення другої податкової вимоги було досліджено в судових справах Закарпатського окружного адміністративного суду № 260/2326/20, № 260/4877/22 та № 260/7931/23 і такий не переривався. 
Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, Комунальне підприємство «Виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства міста Ужгород» подало апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції досліджуючи матеріали справи №807/660/17, в якій містились інтегровані картки платника КП тільки за період з 31.12.2011 та не містили доказів безперервності податкового боргу за період від моменту вручення другої податкової вимоги (18.02.2009) до 31.12.2011, а отже ця обставина судом не досліджувалася в межах справи №807/660/17. 
Перша та друга податкові вимоги від 10.01.2009 №1/74 та від 13.02.2009 №2/312, на які посилається позивач як на підтвердження доводу про виконання вимоги підпункту 95.2 статті 95 ПК України, не могли включати у себе суму податкового боргу за податковими зобов`язаннями, суми яких просить стягнути позивач в межах даної справи, оскільки такі виникли на підставі рішень контролюючого органу 2017. 
Долучений до адміністративного позову розрахунок податкового боргу не містить розрахунку пені (вона зазначена однією сумою), незрозуміло на які зобов`язання, за який період і за якою обліковою ставкою НБУ вона нарахована, аналогічні недоліки містяться в розрахунку поданому позивачем в додатку до клопотання від 19.12.2024. 
Просить скасувати рішення суду та ухвалити постанову, якою відмовити у задоволенні позову.
У поданому відзиві сторона позивача спростовує наведені доводи апелянта та вказує на правильність висновків суду першої інстанції.
У судове засідання для розгляду апеляційної скарги учасники справи не прибули, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, а тому відповідно до ч.4 ст.229, ст.313 КАС України апеляційний суд ухвалив розгляд апеляційної скарги здійснити за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд в повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що Комунальне підприємство «Виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства міста Ужгорода», код ЄДРПОУ 03344326, внесене до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань за місцезнаходженням: 88000, м. Ужгород, вул. Митна, буд. 1, та перебуває на обліку в податковому органі як платник податків та зборів.
Контролюючим органом було проведено камеральну перевірку КП щодо дотримання граничних термінів реєстрації податкових накладних по ПДВ, за наслідками чого складено акт перевірки № 305/12-01/03344326 від 14.07.2017.
На підставі акту перевірки контролюючим органом прийнято податкові повідомлення-рішення (ППР): № 0009451201 від 28.07.2017, яким застосовано штрафну санкцію у розмірі 35787,00 грн., № 0009461201 від 28.07.2017, яким застосовано штрафну санкцію у розмірі 45820,72 грн., № 0009441201 від 28.07.2017, яким застосовано штрафну санкцію у розмірі 829847,72 грн.
Відповідно до п. 57.3 ст. 57 Податкового кодексу України (далі – ПК України), у разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1 - 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 робочих днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу.
У разі оскарження рішення контролюючого органу про нараховану суму грошового зобов`язання платник податків зобов`язаний самостійно погасити узгоджену суму, а також пеню та штрафні санкції за їх наявності протягом 10 робочих днів, наступних за днем такого узгодження.
Відповідачем вищевказані ППР були оскаржені до Закарпатського окружного адміністративного суду, який рішенням від 28 квітня 2023 у справі № 807/942/17, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 жовтня 2023, у задоволенні адміністративного позову КП до ГУ ДПС у Закарпатській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, відмовлено. Ухвалою Верховного Суду від 22 листопада 2023 касаційну скаргу КП на вказані судові рішення у справі № 807/942/17, повернуто особі, яка її подала.
Отже, ППР за № 0009451201, № 0009461201 та № 0009441201 від 28.07.2017, є узгодженими - 10.10.2023.
Відповідно до пп. 129.1.1 п. 129.1 ст. 129 ПК України нарахування пені розпочинається при нарахуванні суми грошового зобов`язання, визначеного контролюючим органом за результатами податкової перевірки, - починаючи з першого робочого дня, наступного за останнім днем граничного строку сплати платником податків податкового зобов`язання, визначеного цим Кодексом (у тому числі за період адміністративного та/або судового оскарження).
Згідно пп. 129.1.2 п. 129.1 ст. 129 ПК України нарахування пені розпочинається при нарахуванні суми податкового зобов`язання, визначеного контролюючим органом у випадках, не пов`язаних з проведенням податкових перевірок, - починаючи з першого робочого дня, наступного за останнім днем граничного строку сплати податкового зобов`язання (в тому числі за період адміністративного та/або судового оскарження).
Пеня, визначена пп. 129.1.1 та 129.1.2 п. 129.1 ст. 129 ПК України нараховується на суми грошового зобов`язання (включаючи суму штрафних санкцій за їх наявності та без урахування суми пені), та в інших випадках визначення пені відповідно до вимог цього Кодексу, коли її розмір не встановлений, нараховується пеня за кожний календарний день прострочення сплати грошового зобов`язання, включаючи день погашення, з розрахунку 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, діючої на кожний такий день.
При погашенні суми податкового боргу (його частини) кошти, що сплачує такий платник податків, у першу чергу зараховуються в рахунок податкового зобов`язання. У разі повного погашення суми податкового боргу кошти, що сплачує такий платник податків, в наступну чергу зараховуються у рахунок погашення штрафів, в останню чергу зараховуються в рахунок пені.
Погашення сум нарахованої та несплаченої пені здійснюється у загальному порядку установленому для погашення податкового боргу.
Відповідно до ст. 129 ПК України відповідачу проведено нарахування пені у розмірі 39369,11 грн.
Відповідно до пп. 14.1.175 п. 14.1 ст. 14 ПК України податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.
В силу пп. 14.1.153 п. 14.1 ст. 14 даного Кодексу податкова вимога - письмова вимога контролюючого органу до платника податків щодо погашення суми податкового боргу.
У зв`язку з несплатою в повному обсязі податкових зобов`язань, відповідно до норм законодавства України (яке діяло на момент формування вимог) відповідачу було виставлено: першу податкову вимогу від 10.01.2009 №1/74, яка була направлена на адресу відповідача рекомендованою кореспонденцію та вручена 14.01.2009; другу податкову вимогу від 13.02.2009 за № 2/312, яку було вручено особисто відповідачу під розписку 18.02.2009.
Щодо твердження представника відповідача про те, що підприємством сплачено 86 платежів з ПДВ на суму 8160139,68 грн., а тому ця сума боргу повинна бути погашена в повному обсязі, то суд першої інстанції обґрунтовано та з врахуванням обставин справи зробив висновок, що в силу вимог ПК України та у зв`язку з наявністю у відповідача податкового боргу, вказані сплачені кошти були зараховані в рахунок погашення зобов`язань, які виникли у відповідача, в порядку черговості.
Стосовно аргументів відповідача щодо порушення контролюючим органом правильності нарахування пені, то суд підставно зазначив, що дослідженими відомостями інтегрованої картки платника податку на додану вартість та наданим позивачем розрахунком, підтверджено правильність проведеного розрахунку пені.
Щодо твердження відповідача про те, що позивачем не доведено безперервний характер податкового боргу з дати вручення другої податкової вимоги (18.02.2009) до дати звернення позивача з даним позовом, то судом в ході судового розгляду було встановлено, що  безперервність податкового боргу відповідача з моменту вручення другої податкової вимоги було досліджено в судових справах Закарпатського окружного адміністративного суду № 260/2326/20, № 260/4877/22 та № 260/7931/23 і такий не переривався. 
Слід зазначити, що сталою та послідовною є практика Верховного Суду (зокрема справи № 640/17763/21, №160/13436/22), відповідно до якої у спорах за позовом контролюючого органу про стягнення з платника податку податкового боргу встановленню та дослідженню підлягають, зокрема, факт узгодженості грошового зобов`язання, а саме факт оскарження платником податку у передбаченому Кодексом порядку (адміністративному та/або судовому) податкового повідомлення-рішення, яким контролюючим органом визначене грошове зобов`язання, чи є останнє узгодженим з огляду на наявність (відсутність) процедури оскарження, факт сплати/несплати платником податку узгодженого грошового зобов`язання, зокрема і самостійно визначеного платником податку, протягом строків, визначених законодавством, факт направлення та вручення платнику контролюючим органом податкової вимоги, дотримання позивачем порядку здійснення цього заходу та інше.
З урахуванням цих підходів суд першої інстанції установив, а матеріалами справи підтверджується й не спростовується у апеляційному порядку, що за даними облікової картки платника податків за КП обліковується податковий борг у розмірі 950824, 55 грн. по платежу 3014010100 «податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг)».
Ця сума боргу виникла на підставі ППР за № 0009451201, № 0009461201 та № 0009441201 від 28.07.2017, які виходячи із зазначеного раніше, є узгодженими - 10.10.2023.
Як вже зазначалось, неодноразово відзначав Верховний Суд у своїх постановах, зокрема у наведених вище справах, у межах розгляду справи за позовом суб`єкта владних повноважень про стягнення заборгованості суд позбавлений процесуальної можливості здійснювати правовий аналіз питання правомірності нарахованих контролюючим органом грошових зобов`язань, що визначені (нараховані) платнику податковими повідомленнями-рішеннями. Правомірність та правильність такого нарахування має здійснюватися судом також у провадженні саме за позовом платника податків про оскарження податкових повідомлень-рішень, або у межах справи про стягнення податкового боргу, де заявлено зустрічний позов. В адміністративному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин). Під час розгляду справи суд зв`язаний предметом та підставами заявлених позивачем вимог. Вказаний принцип знайшов своє відображення у частині другій статті 9 КАС України, в якій вказано, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, та в межах позовних вимог.
Ця судова практика є сталою, чіткою та послідовною й підтверджується, крім наведених вище,  постановами Верховного Суду у справах №440/18128/21, №300/2859/22, № №640/25601/20, №160/9696/22, №480/13804/21, №160/13436/22, №160/5021/19, № 160/10776/21, №160/7345/20.
За встановлених обставин, надаючи правову оцінку аргументам сторін, зважаючи на висловлену Верховним Судом правову позицію у такій категорії справ, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог.
Апеляційний суд при прийнятті даного рішення також застосовує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в п. 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», заява №303-A, п. 29).
Судові витрати розподілу не підлягають з огляду на результат вирішення апеляційної скарги та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.
Отже, доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до правильного вирішення справи.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
                                                                 постановив:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства міста Ужгород» залишити без задоволення, рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 08 квітня 2025 року в справі № 260/6917/24 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.  

Головуючий суддя	 	І. М. Обрізко 	
судді	 	І. В. Глушко 	
 	 	Н. М. Судова-Хомюк  	
Повне судове рішення складено 27.08.2025.