ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
02 липня 2025 року
 
м. Київ
 
справа № 2ц-900/10
провадження № 61-13086св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого  - | Луспеника Д. Д., |
суддів: | Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., | Гулька Б. І.,  Лідовця Р. А.,
 
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Приватна агрофірма «Колос»,
особа, яка подала апеляційну скаргу, - керівник Жмеринської окружної прокуратури Вінницької області в інтересах держави в особі Копайгородської селищної ради,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу   ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2, на постанову Вінницького апеляційного суду від 13 серпня 2024 року у  складі колегії суддів: Сопруна В. В., Берегового О. Ю., Рибчинського В. П.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У серпні 2010 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватної агрофірми «Колос» (далі - ПАФ «Колос») про визнання правочину дійсним, визнання права власності на нерухоме майно.
 
Позовну заяву обґрунтував тим, що він працював у ПАФ «Колос», яке знаходиться у   с.   Червоне Барського району Вінницької області. За домовленістю з  відповідачем він купив у нього гідроспоруду ставну, яка розташована в  с. Червоне урочище «Герегово» Барського району Вінницької області. Він  сплатив до каси агрофірми за квитанцією від 25 грудня 2007 року № 124 9 860,00 грн та  отримав у відповідача за накладною  від 25 грудня 2007 року № 124 приміщення - гідроспоруду ставну. Згідно з актом прийому-передачі від  25 грудня 2007 року йому передано вказане нерухоме майно. 
 
Стверджував, що фактично договір купівлі-продажу від 25 грудня 2007 року відбувся, однак не був нотаріально посвідчений. 
 
Зазначав, що він не має можливості належним чином оформити цей правочин, оскільки у ПАФ «Колос» ухиляється від його належного оформлення.
 
З огляду на викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати правочин - договір купівлі-продажу приміщення гідроспоруди ставної, розташованої в с. Червоне урочище «Герегово» Барського району Вінницької області, укладений між ним та ПАФ «Колос» с. Червоне Барського району Вінницької області від 25 грудня 2007  року, дійсним; визнати за ним право приватної власності на приміщення гідроспоруди ставної, розташованої в с. Червоне урочище «Герегово» Барського району Вінницької області.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Барського районного суду Вінницької області від 13 жовтня 2010 року у  складі судді Бурденюка С. І. позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано договір купівлі-продажу приміщення гідроспоруди ставної, розташованої в  с. Червоне урочище «Герегово» Барського району Вінницької області, укладений між ОСОБА_1 та ПАФ «Колос» с. Червоне Барського району Вінницької області 25  грудня 2007 року, дійсним. Визнано за ОСОБА_1 право приватної власності на приміщення гідроспоруди ставної, розташованої в селі Червоне урочище «Герегово» Барського району Вінницької області.
 
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що продавець ПАФ «Колос» не виконав умов договору купівлі-продажу, отримавши гроші кошти від позивача, ухилилося від оформлення цього договору в  нотаріальній конторі. Позивач позбавлений можливості вільно володіти, розпоряджатися та користуватися придбаним майном.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, керівник Жмеринської окружної прокуратури Вінницької області в інтересах держави в  особі  Копайгородської селищної ради як особа, яка не брала участі у справі, але  вважає, що оскаржуваним рішенням порушено права та законні інтереси держави, 04 липня 2024  року подав до Вінницького апеляційного суду апеляційну  скаргу разом з  клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження.   
 
Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції
 
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 09 липня 2024 року поновлено керівнику Жмеринської окружної прокуратури Вінницької області строк на апеляційне оскарження рішення Барського районного суду Вінницької області від  13 жовтня 2010 року. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою керівника Жмеринської окружної прокуратури Вінницької області в  інтересах держави в особі Копайгородської селищної ради на рішення Барського районного суду Вінницької області від 13 жовтня 2010 року.
 
Постановляючи вказану ухвалу, апеляційний суд виходив із того, що наведені керівником Жмеринської окружної прокуратури Вінницької області причини пропуску строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції є поважними, оскільки Жмеринська окружна прокуратура Вінницька області та Копайгородська селищна рада не брали участі у розгляді справи, не були учасниками справи та дізнались про порушення інтересів держави оскаржуваним судовим рішенням лише під час ознайомлення прокурора з матеріалами цієї справи 04 червня 2024 року.  
 
Постановою Вінницького апеляційного суду від 13 серпня 2024 року апеляційну  скаргу керівника Жмеринської окружної прокуратури Вінницької області в  інтересах держави в особі Копайгородської селищної ради задоволено. Рішення Барського районного суду Вінницької області від 13 жовтня 2010 року скасовано та  ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 . Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Вінницької обласної прокуратури витрати  зі  сплати судового збору за подання апеляційної скарги в  розмірі 76,50  грн.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про  відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що оскільки сторонами не був дотриманий визначений законом порядок укладення та  оформлення договору купівлі-продажу від 25 грудня 2007 року, позивач не надав доказів ухилення відповідача від нотаріального посвідчення цього договору, то у цьому випадку положення частини другої статті 220 Цивільного кодексу України (далі - ЦК  України) не можуть бути застосовані до правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, а тому підстави для задоволення позову відсутні.  
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи 
 
12 вересня 2024 рокуОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2, із застосуванням засобів поштового зв`язку, подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Вінницького апеляційного суду від  13 серпня 2024  року, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення Барського районного суду Вінницької області від 13 жовтня 2010 року. 
 
Водночас у касаційній скарзі заявник виклав доводи щодо незгоди з ухвалою Вінницького апеляційного суду від 09 липня 2024 року про поновлення керівнику Жмеринської окружної прокуратури Вінницької області строку на апеляційне оскарження, відкриття апеляційного провадження та просить її скасувати. 
 
Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неврахування апеляційним судом правових висновків, висловлених у  постановах Верховного Суду від 24 січня 2024 року у справі № 2-7772/10, від 14 грудня 2020 року у  справі  № 521/2816/15-ц та постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у  справі № 6-577цс17 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд:
 
-  не звернув увагу на те, що прокуратура не мала та не має законних повноважень на подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі і  представництво в суді інтересів Копайгородської селищної ради;
 
-  безпідставно поновив прокурору строк на апеляційне оскарження  рішення суду першої інстанції після сплину більше ніж 14 років з дня його ухвалення;
 
-  не надав належної оцінки тому, що рішення суду першої інстанції 14 років перебувало у відкритому доступі на вебсайті Єдиного державного реєстру судових рішень;
 
-  не врахував, що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 14 листопада 2017 року заявник зареєстрував право власності на гідротехнічну споруду ставну на підставі рішення суду від 13 жовтня 2010 року, а перед цим 26 липня 2017 року Копайгородська селищна рада надала йому довідку № 1313, якою підтвердила свою обізнаність у  тому, що спірна гідротехнічна споруда належить заявнику;
 
-  проігнорував, що прокурор не довів, у чому полягає порушення майнових прав Копайгородської територіальної громади та інтересів держави рішенням суду першої інстанції;
 
-  здійснив неправомірне втручання в право власності заявника на спірне приміщення гідроспоруди, розташованої в с. Червоне урочище «Герегово» Барського району Вінницької області, та допустив порушення принципу правової визначеності щодо рішення суду першої інстанції;
 
-  не врахував письмові пояснення заявника від 12 серпня 2024 року.
 
У грудні 2024 року до Верховного Суду надійшов відзив керівника Жмеринської  окружної прокуратури Вінницької області в інтересах держави в  особі Копайгородської селищної ради на касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в  якому прокурор зазначив про необґрунтованість та безпідставність доводів касаційної скарги, а  також про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень апеляційного суду.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 27 вересня 2024 року касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в  інтересах якого діє представник ОСОБА_2, передано на розгляд судді-доповідачеві Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.
 
Ухвалою Верховного Суду від 01 жовтня 2024 року касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишено без руху та надано заявнику строк для усунення недоліків,  зокрема для надання доказів сплати судового збору.
 
Ухвалою Верховного Суду від 04 листопада 2024 року (після усунення недоліків касаційної скарги) відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою  ОСОБА_1 з підстав, визначених пунктом 1 частини другої статті 389  ЦПК України; витребувано із Барського районного суду Вінницької області матеріали справи № 2ц-900/10; надано іншим учасникам справи строк для подання відзиву.
 
У листопаді 2024 року матеріали справи № 2ц-900/10 надійшли до Верховного  Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 24 червня 2025 року справу № 2ц-900/10 призначено до судового розгляду колегією суддів у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є  неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3  частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з  урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний   Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду таке.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та їх правове обґрунтування 
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і   обґрунтованим. 
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із  дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону судові рішення апеляційного суду не відповідають.
 
Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є   забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6  Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які  повинні бути справедливими.
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував на  тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт  1  статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і  обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
 
Відповідно до частини першої статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.
 
Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень.
 
У рішенні від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України», заява                           № 24465/04, ЄСПЛ наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити у контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не  може ставитися під сумнів (рішення ЄСПЛ від 28 листопада 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95). 
 
Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення, згідно з яким жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі; повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи (рішення ЄСПЛ від 03 грудня 2003 року у справі «Рябих проти росії», заява № 52854/99). 
 
У рішенні від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» викладено висновок ЄСПЛ про те, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом із тим питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є  необмеженими, тому від судів вимагається вказувати підстави для поновлення строку. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан потрібного їм судового провадження. У кожній справі суди мають перевіряти, чи  виправдовують підстави для поновлення строків для оскарження втручання у  принцип юридичної визначеності.
 
ЄСПЛ зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (§ 47 рішення ЄСПЛ від 21 жовтня 2010  року у справі «Дія 97» проти України», заява № 19164/04).
 
У рішенні від 03 квітня 2025 року у справі «Обаранчук проти України» (заява                     № 41443/16) ЄСПЛ дійшов висновку про те, що національні суди не надали жодних підстав, які б свідчили про наявність обставин суттєвого та переконливого характеру, які б виправдовували поновлення провадження у справі заявниці. Рішення про відкриття провадження за апеляційною скаргою Л. на рішення 2012  року порушило принцип правової визначеності. Відповідно, мало місце порушення пункту 1 статті6 Конвенції.
 
Отже, встановлення строків звернення до суду у системному зв`язку з  принципом  правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача та інших осіб того, що зі спливом встановленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії у часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. 
 
Тобто встановлені строки звернення до суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності.
 
Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а також строків на оскарження судових рішень, а від судів вимагається дотримуватися певних правил у процесі прийняття рішення про поновлення строку та оцінювати поважність причин пропуску строку, виходячи із критеріїв розумності, об`єктивності та непереборності обставин, що спричинили пропуск, значимості справи для сторін, наявності фундаментальної судової помилки.
 
Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 18 січня 2023  року у справі № 160/6211/21 (провадження № К/990/25232/22).
 
Відповідно до частини першої статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
 
Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи є підстави для поновлення строків на оскарження.
 
Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення може бути визнано порушенням права на справедливий судовий розгляд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції.
 
Особа, яка подає апеляційну скаргу, повинна вчиняти усі можливі та залежні від неї дії для виконання процесуального обов`язку дотримання вимог процесуального закону стосовно форми і змісту апеляційної скарги, у тому числі щодо доведення поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження. 
 
Вирішуючи питання про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, суд має виходити із того, що підстави пропуску строків можуть бути визнані поважними лише у тому випадку, якщо таке недотримання строків апеляційного оскарження зумовлене діями (бездіяльністю) суду першої інстанції, а  так само наявністю інших об`єктивних перешкод, що безумовно перешкоджали  своєчасному зверненню з такою скаргою.
 
Апеляційний суд при вирішенні питання про поновлення строку на апеляційне оскарження має мотивувати свій висновок про наявність поважних причин на  поновлення строку на апеляційне оскарження. Сама по собі вказівка про те, що  є поважні причини для поновлення строку для апеляційного оскарження, не  є  належним мотивуванням поновлення строку на апеляційне оскарження. Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, зокрема у разі вказівки тільки про наявність поважних причин, є  порушенням вимог статті 6 Конвенції. Вказане процесуальне порушення є  самостійною підставою для скасування як оскаржуваного судового рішення апеляційного суду, так і ухвали апеляційного суду про поновлення строку на  апеляційне оскарження і відкриття апеляційного провадження, та направлення  справи до апеляційного суду зі стадії відкриття апеляційного провадження.
 
Подібні за змістом правові висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 521/2816/15-ц (провадження № 61-14230сво18).
 
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК  України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.
 
Відповідно до частини першої статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.
 
Згідно з частиною першою статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
 
Згідно з пунктом 13 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі - Закон                 № 2147-VIII), судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в  апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У пункті 9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII встановлено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Отже, судові рішення, що ухвалені до набрання чинності цією редакцією ЦПК України, можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу, однак до розгляду таких скарг застосовуються правила, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Подібний правовий висновок викладений Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 21 лютого 2019 року у  справі  № 908/1141/15-г.
 
Згідно з частиною першою статті 294 ЦПК України 2004 року, чинною на час постановлення судом першої інстанції рішення - 13 жовтня 2010 року, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
 
Відповідно до частини третьої статті 294 ЦПК України 2004 року апеляційна скарга, подана після закінчення строків, установлених цією статтею, залишається без розгляду, якщо апеляційний суд за заявою особи, яка її подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.
 
Згідно з частиною  другої статті 297 ЦПК України 2004 року до апеляційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених статтею 295 цього Кодексу, а  також у разі несплати суми судового збору чи неоплати витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, застосовуються положення статті 121  цього Кодексу.
Водночас частиною другою статті 358 ЦПК України в чинній редакції визначено, що  незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не  повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд  ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.
 
Норми, які регулюють строки подання скарг, безсумнівно, спрямовані на  забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності.
 
Встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників цивільного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених ЦПК України певних процесуальних дій.
 
При вирішенні питання про поновлення строку суд надає оцінку обставинам, які слугували перешкодою для своєчасного звернення до суду.
 
Норми ЦПК України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на  обставини справи.
 
Разом з тим право суду на поновлення строку не є безмежним.
 
Поважними причинами пропуску процесуального строку вважаються такі обставини, за яких своєчасне пред`явлення заяви стає неможливим або утрудненим, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у  встановлений законом процесуальний строк, подання апеляційної скарги.
 
Суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин.
 
Питання про поновлення чи продовження пропущеного строку вирішує суд, у якому належало вчинити процесуальну дію або до якого потрібно було подати документ чи доказ.
 
Зазначені висновки викладені у постановах Верховного Суду від 11 вересня 2019   року    у справі № 204/2113/14-ц (провадження № 61-27658св18) та від     25     листопада 2020 року у справі № 2-9436/2007 (провадження                          № 61-10856св20). 
 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 521/2816/15-ц вказано, що тлумачення норм національного законодавства, з урахуванням усталеної практики ЄСПЛ, свідчить, що апеляційний суд при вирішенні питання про поновлення строку на  апеляційне оскарження має мотивувати свій висновок про наявність поважних причин на поновлення строку на апеляційне оскарження. Сама по собі вказівка про те, що є поважні причини для поновлення строку для апеляційного оскарження, не  є  належним мотивуванням поновлення строку на апеляційне оскарження. Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало  законної сили, зокрема у разі вказівки тільки про наявність поважних  причин, є   порушенням вимог статті 6 Конвенції. 
 
Вказане процесуальне порушення є   самостійною підставою для скасування як оскарженого судового  рішення апеляційного суду, так і ухвали апеляційного суду про поновлення строку на апеляційне оскарження і відкриття апеляційного провадження, та направлення справи до апеляційного суду зі стадії відкриття апеляційного провадження.  
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У справі, яка переглядається, 04 липня 2024 року керівник Жмеринської окружної прокуратури Вінницької області в інтересах держави в особі Копайгородської селищної ради,  як особа, яка не брала участі у справі, але вважає, що оскаржуваним рішенням Барського районного суду Вінницької області від  13  жовтня 2010 року порушено права та законні інтереси держави, подав до Вінницького апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій також виклав клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження.   
 
Клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження мотивував тим,що Жмеринська окружна прокуратура Вінницької області та Копайгородська селищна рада не брали участі у розгляді справи. Про порушення інтересів держави судовим рішенням Барського районного суду Вінницької області від 13 жовтня 2010 року Жмеринській окружній прокуратурі стало відомо під час безпосереднього ознайомлення з матеріалами цієї справи 04  червня 2024 року. За результатом ознайомлення з матеріалами справи встановлено правові підстави для подання апеляційної скарги відповідно до вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру» (а.с. 20-34).
 
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 09 липня 2024 року поновлено керівнику Жмеринської окружної прокуратури Вінницької області строк на апеляційне оскарження рішення Барського районного суду Вінницької області від  13 жовтня 2010 року. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою керівника Жмеринської окружної прокуратури Вінницької області в  інтересах держави в особі Копайгородської селищної ради на рішення Барського районного суду Вінницької області від 13 жовтня 2010 року (а. с. 96-97).
 
Постановляючи вказану ухвалу, апеляційний суд виходив із того, що наведені керівником Жмеринської окружної прокуратури Вінницької області причини пропуску строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції є поважними, оскільки Жмеринська окружна прокуратура Вінницька області та  Копайгородська селищна рада не брали участі у розгляді справи, не  були  учасниками справи та дізнались про порушення інтересів держави оскаржуваним судовим рішенням лише під час ознайомлення прокурора з  матеріалами цієї справи 04 червня 2024 року. Апеляційна скарга подана з  дотриманням вимог, встановлених статтями 354, 356 ЦПК України, оплачена судовим збором.
 
Верховний Суд зазначає, що, вирішуючи питання про поважність причин пропуску строку на оскарження, суд має перевірити доводи, викладені у клопотанні, та  оцінити докази, надані заявником на підтвердження об`єктивної неможливості своєчасного вчинення таких процесуальних дій, і з урахуванням обставин (підстав) пропуску строку, зробити мотивований висновок стосовно наявності або  відсутності правових підстав для його поновлення.
 
Сам лише факт подання особою, не залученою до участі у справі, апеляційної скарги після спливу значного періоду часу, за відсутності належного обґрунтування причин пропуску строку на апеляційне оскарження не може  вважатися беззаперечною підставою для відкриття апеляційного провадження. 
 
Однак, поновлюючи керівнику Жмеринської окружної прокуратури Вінницької області строк на апеляційне оскарження рішення Барського районного суду Вінницької області від  13  жовтня 2010 року, апеляційний суд належним чином не перевірив доводів прокурора про поважність причин пропуску строку (більше ніж на 13 років) на апеляційне оскарження рішення районного суду, не навів достатніх  мотивів щодо поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження та не зазначив, з яких підстав подане заявником клопотання може бути задоволене.
 
Апеляційний суд не врахував, що сам лише факт подання апеляційної скарги після  спливу більше ніж 13 років керівником Жмеринської окружної прокуратури  Вінницької області в інтересах держави в особі Копайгородської селищної ради,  як особою, не  залученою до участі у  справі, за відсутності належного обґрунтування причин пропуску строку на  апеляційне оскарження, не може вважатися беззаперечною підставою для відкриття апеляційного провадження.
 
Також апеляційний суд не звернув увагу на те, що відповідно до наявного у справі витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 14 листопада 2017 року заявник зареєстрував право власності на  гідротехнічну споруду ставну на підставі рішення суду від 13 жовтня 2010 року, а перед цим 26 липня 2017 року Копайгородська селищна рада, як орган в собі якого у цій справі діє прокурор, надала йому довідку № 1313, якою підтвердила свою обізнаність у  тому, що спірна гідротехнічна споруда належить заявнику (а.  с.  167-168).
 
Таким чином, апеляційний суд, передчасно поновив керівнику Жмеринської окружної прокуратури Вінницької області строк на апеляційне оскарження рішення  Барського районного суду Вінницької області від  13  жовтня 2010 року без наведення належних і достатніх мотивів та  обґрунтувань, а отже, безпідставно  відкрив апеляційне провадження у цій справі після спливу значного періоду часу, чим порушив принцип правової визначеності, та розглянув спір по  суті.
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частин третьої та четвертої статті 406 ЦПК України касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.
 
У випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.
 
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду
 
За змістом частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є  порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. 
 
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
 
Ураховуючи викладене, у зв`язку із допущеними апеляційним судом вищенаведеними порушеннями норм процесуального права, що призвели до ухвалення передчасних судових рішень, наявні підстави для часткового задоволення касаційної скарги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2,  скасування ухвали Вінницького апеляційного суду від 09 липня 2024 року про поновлення строку на апеляційне оскарження та відкриття апеляційного провадження у справі, скасування постанови Вінницького апеляційного суду від 13 серпня 2024 року з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції зі стадії відкриття апеляційного провадження. 
 
Доводи касаційної скарги щодо суті спору не підлягають оцінці судом касаційної  інстанції, оскільки Верховний Суд зробив висновок про направлення справи до суду апеляційної інстанції зі стадії відкриття апеляційного провадження у зв`язку із порушенням судом норм процесуального права, а саме необґрунтованим поновленням строку на апеляційне оскарження судового рішення.
 
Під час нового розгляду апеляційний суд має повторно вирішити питання про поновлення строку керівнику Жмеринської окружної прокуратури Вінницької області в інтересах держави в особі Копайгородської селищної ради на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції тавідкриття апеляційного провадження з урахуванням принципу правової визначеності із викладенням обґрунтованих мотивів задоволення чи відмови у поновленні строків на апеляційне оскарження, відмови чи відкриття апеляційного провадження.
 
Щодо судових витрат
 
Згідно із частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Оскільки касаційний суд дійшов висновку про передачу справи на розгляд  суду  апеляційної інстанції, підстав для нового розподілу судових витрат немає.
 
Керуючись статтями 400, 402, 406, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у  складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_2, задовольнити частково.
 
Ухвалу Вінницького апеляційного суду від 09 липня 2024 року, постанову Вінницького апеляційного суду від 13 серпня 2024 року скасувати, справу направити на новийрозгляд до суду апеляційної інстанції зі стадії відкриття апеляційного провадження. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Головуючий | Д. Д. Луспеник
Судді: | І. Ю. Гулейков
| Б. І. Гулько
| Г. В. Коломієць
| Р. А. Лідовець